Справа № 344/4428/20 
Провадження № 22-ц/4808/736/20 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.
секретаря                        Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену у складі судді Ковалюк І.П. 03 квітня 2020 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання видати оригінал договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року, 
в с т а н о в и в:
30 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання видати оригінал договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року.
Позов мотивував тим, що 12 листопада 2004 року ним на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П. та зареєстрованого в реєстрі за №Д1067, придбано домоволодіння, що складається із цегляного житлового будинку загальною площею 480,20 кв.м, житловою площею 197,2 кв.м, цегляної літньої кухні загальною площею 28,2 кв.м, металевих воріт загальною площею 10,6 кв.м, та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Оригінал вказаного договору купівлі-продажу знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи у Івано-Франківському ОБТІ. 29 лютого 2020 року він звернувся до відповідача із заявою про видачу йому оригіналу договору, на що отримав відмову, мотивовану тим, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу були видані інші правовстановлюючі документи на відповідні об`єкти нерухомого майна, а саме державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2004 року та свідоцтво про право власності на домоволодіння від 16 травня 2007 року, у зв`язку з чим підстав для повернення йому оригіналу договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року немає. 
Вважаючи відмову незаконною, оскільки у 2007 році він не звертався до Івано-Франківського ОБТІ щодо оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та не подавав відповідні документи, в тому числі оригінал договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року, право власності на зазначене домоволодіння вже зареєстровано за ним 15 листопада 2004 року, просив визнати бездіяльність ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» протиправною та зобов`язати відповідача видати йому оригінал договору купівлі-продажу, посвідченого 12 листопада 2004 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П. та зареєстрованого в реєстрі за №Д1067, за яким ним набуто домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , сторонами якого були ОСОБА_2 – продавець та ОСОБА_1 – покупець.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства у справі за позовом ОСОБА_1 до ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дію.
Ухвала мотивована тим, що у вказаних правовідносинах, що склались між учасниками спору, вбачається публічно-правовий спір, який належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права. 
Зокрема вказує, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд помилково дійшов висновку про виникнення між ним та відповідачем публічно-правого спору, який належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки його матеріально-правові вимоги до ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» спрямовані на визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього видати йому оригінал договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року, який поза його волею зберігається у відповідача без достатньої правової підстави та підлягає поверненню відповідно до вимог частини 1 статті 1213 ЦК України. 
Зазначає, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд лише зіслався на загальні норми процесуального права та не вказав, в чому саме, на думку суду, полягає суть рішень, дій чи бездіяльності відповідача, прийнятих або вчинених останнім при здійсненні владних управлінських функцій, а також чому даний спір має саме публічно-правовий характер і чому суд не вбачає у заявлених позовних вимогах приватноправових відносин. 
Судом не були враховані його доводи та обставини, які мають значення для справи, а саме: обставини набуття відповідачем у 2007 році без достатньої правової підстави належного йому майна, яким є оригінал договору купівлі-продажу домоволодіння від 12 листопада 2004 року; обставини збереження вказаного майна без достатньої правової підстави; обставини його звернення до відповідача з вимогою про повернення належного йому майна - оригіналу договору купівлі-продажу домоволодіння від 12 листопада 2004 року та обставини відмови відповідача повернути це майно. Наведені обставини свідчать, що між ним та відповідачем виникли цивільні правовідносини, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.
Крім того, судом не враховано висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, які зводяться до того, що якщо спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача, то спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
З наведених підстав апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзивів на апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду не надходило.
Учасники справи в засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. 
Апелянт надіслав суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з обмежувальними карантинними заходами, вжитими урядом держави для попередження спалаху гострої респіраторної хвороби СОVІD-19.
Відповідач не повідомив суд про причину неявки.
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Пункт 2 частини 1 статті 4 КАС України визначає публічно-правовий спір, зокрема, як спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.
З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим є, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин одна щодо іншої не є рівноправними і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншій стороні певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 4, 19 ЦПК України).
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 зазначеної статті).
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 травня 2020 року у справі №462/1055/19.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що він не звертався у 2007 році до ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» щодо оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та не подавав відповідні документи, в тому числі оригінал договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року, оскільки право власності на зазначене домоволодіння вже зареєстровано за ним 15 листопада 2004 року Хто надав відповідачу належний йому оригінал договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року йому невідомо, а відтак позивач вважає, що такий документ знаходиться у відповідача без достатніх правових підстав. 
З копії листа ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 13 березня 2020 року №113/01-18 вбачається, що відповідач відмовив позивачу в поверненні йому оригіналу договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року.
Отже, встановлено, що спір між сторонами виник з приводу належного позивачу документу - оригіналу договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки від 12 листопада 2004 року, який, на думку позивача, знаходиться у відповідача без достатніх правових підстав, та відмови відповідача повернути вказаний документ, що не пов`язано із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій.
В постановах від 13 листопада 2019 року у справі №755/9215/15-ц та від 12 лютого 2020 року у справі №693/1140/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
В постанові від 25 березня 2020 року у справі №761/29213/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у вказаних правовідносинах, що склались між учасниками спору, вбачається публічно-правовий спір, який належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки доводи апелянта про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали є обґрунтованими, то апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський