Постанова 
Іменем України
 
01 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 374/30/17
провадження № 61-29111св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області від 18 травня 2017 року в складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2005 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 26 червня 1976 року до 28 вересня 1994 рокуперебували в шлюбі. Відповідач прописаний у будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві особистої власності. 28 вересня 1994 року шлюб між сторонами розірвано.
До грудня 1996 року відповідач проживав за вказаною адресою, після цього він не проживає за місцем реєстрації, ніяких стосунків позивач з ним не підтримує, неодноразово намагалась знайти відповідача для вирішення питання про зняття з реєстрації, але позитивних результатів це не дало. Позивач є особою пенсійного віку, проживає сама, не в змозі отримати субсидію, оскільки розмір доходів відповідача їй невідомий.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком 
АДРЕСА_1 з підстав, передбачених статтями 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 21 лютого 2017 року відновлено втрачене провадження в цивільній справі №2-2/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Рішенням Ржищівського міського судом Київської області від 03 січня 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
28 вересня 1994 року розірвали шлюб, ОСОБА_2 з грудня 1996 року 
в будинку  АДРЕСА_1  не проживає.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 606,32 грн.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є співвласником будинку АДРЕСА_1 , а не наймачем. Відносини позивача та відповідача мають регулюватися нормами Цивільного та Сімейного кодексів України, а не ЖК УРСР, які суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин.
Аргументи учасників справи
У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не проживає за місцем реєстрації більше 6 років. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом апеляційної інстанції справу розглянуто без участі позивача та її представника.
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження 
в цій справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26 червня 1976 року до 28 вересня 1994 року перебували в шлюбі, за час якого збудували житловий будинок АДРЕСА_1 . У 1985 року будинок прийнятий до експлуатації.
Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок 29 квітня 1987 року, зареєстроване право власності на будинок.
У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі 
№ 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.
Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що щодо цієї квартири діє презумпція спільності права власності подружжя на майно.Відповідна презумпція може бути спростована за позовом одного з подружжя і ці відносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, а не ЖК УРСР.
За таких обставин апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі позивача є безпідставними, оскільки позивач не надала належних доказів, які підтверджують поважність причин неявки до суду. Про час і місце розгляду справи позивач повідомлена належним чином (а. с. 70).
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.Хоча апеляційний суд і не застосував КпШС 1969 року, проте це не вплинуло на прийняття правильного по суті судового рішення. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального 
і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції ? без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 
07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель 
 
Є. В. Коротенко
 
Є. В. Краснощоков