Постанова
Іменем України                                  
 
27 травня 2020 року                                      
м. Київ                                                               
                                                                                                                                    
справа № 266/4776/17
 
провадження № 61-36778 св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),    Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Маріупольський морський торгівельний порт»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 січня 2018 року у складі судді Шишиліна О. Г. та постанову Апеляційного суду Донецької області                      від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Баркова В. М.,                Мироненко І. П., Зайцевої С. А.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Маріупольський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебуває у трудових відносинах           з відповідачем на посаді водія (механізатора-докера) з 24 червня 2005 року. Розпорядженням ДП «Маріупольський морський торгівельний порт»                 від 24 липня 2017 року з 28 липня 2017 року та до завершення антитерористичної операції (далі - АТО) на території України, на підставі його особистої заяви, узгодженої з начальником, йому було надано відпустку без збереження заробітної плати на період проведення АТО. Після чого він виїхав за межі України, а після повернення вирішив перервати відпустку та написав заяву на підприємство про бажання вийти на роботу          з 15 вересня 2017 року. Проте, отримав відмову про переривання відпустки     і фактично не допуск до роботи. 
Після отримання відповіді на його звернення до Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України, він повторно, 20 листопада 2017 року звернувся на підприємство із заявою про допуск до роботи з 24 листопада 2017 року, проте йому було відмовлено та він не був допущений до роботи і взагалі на територію порту, у зв`язку із блокуванням його пропуску. 
Вважав, що посадові особи ДП «Маріупольський морський торгівельний порт»порушили його Конституційні права на працю, залишили його та його сім`ю без засобів існування. Моральну шкоду обґрунтовував втратою нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: поновити його на роботі у ДП «Маріупольський морський торгівельний порт»; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2017 року до 28 листопада 2017 року у розмірі                25 584,9 грн, а також інші виплати, які надавались робітникам підприємства за вказаний період; стягнути з ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 000 грн, а також допустити негайне виконання рішення у частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області               від 04 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пред`явив вимогу про поновлення на роботі не будучи при цьому звільненим, а тому обрав спосіб захисту права, який не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Донецької областівід 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 травня                   2018 року - без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за аналогією закону, а саме статтею 235 КЗпП України.
Однак, всі визначені ним способи захисту своїх трудових прав застосовується лише у разі припинення трудового договору, а відтак, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись            статтею 235 КЗпП України та статтями 15, 16 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спосіб захисту права, обраний позивачем, є неналежним, оскільки застосування статті 235 КЗпП України можливо лише для відновлення становища (незаконно звільненої) особи, яке існувало до її звільнення, тобто шляхом поновлення трудових відносин.
Оскільки позивач не заявляв вимог про визнання судом своїх трудових прав порушеними або дій (бездіяльності) відповідача незаконними, суд не може самостійно обрати спосіб захисту його прав у спірних правовідносинах, які законом не врегульовані (дострокове переривання відпустки без збереження заробітної плати на період проведення АТО на вимогу працівника).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду,                               ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким прийняти відмову від позовних вимог про поновлення на роботі та задовольнити решту його позовних вимог.

 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди належно не встановили обставин справи та не врахували, що відповідач незаконно відмовився допускати його на роботу, незважаючи на його заяву про переривання відпустки.
Крім того, підприємством не виконувалися умови колективного договору, зокрема, було незаконно припинена сплата медичної страховки.
Вказує, що ним правильно було обрано спосіб захисту, оскільки він хоч і не був звільнений, проте його позбавили роботи на невизначений термін - до закінчення АТО, що, на його думку, рівноцінно звільненню.
Вважає, що суди самі повинні були застосувати норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У серпні 2018 року ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що її доводи є безпідставними, оскільки жодних трудових прав ОСОБА_1 порушено не було, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Білоконь О. В. від 17 липня               2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 24 червня 2005 року ОСОБА_1 працює у ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на посаді водія (механізатора-докера).
 
На підставі його письмової заяви, розпорядженням від 24 липня 2017 року № 1711/и ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 28 липня 2017 року на період проведення АТО згідно з пунктом 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (а. с. 9, 10).
 
11 вересня 2017 року ОСОБА_2 подав підприємству заяву, в якій вказав про своє бажання перервати відпустку без збереження заробітної плати                   з 15 вересня 2017 року та просив допустити його до роботи.
 
Листом ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» від 12 вересня 2017 року № 01-22/479 йому було повідомлено, що згідно із чинним законодавством роботодавець позбавлений права самостійно встановлювати тривалість відпустки на період проведення АТО, у тому числі шляхом її переривання, і, оскільки АТО не закінчена, його заява про переривання відпустки без збереження заробітної плати не може бути задоволена.
 
На друге звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про переривання відпустки без збереження заробітної плати та негайного допущення до роботи з 24 листопада 2017 року з виплатою йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, в якому він посилався на лист Міністерства соціальної політики України від 31 жовтня 2017 року                         № 1869/о/102-171284 про надання роз`яснення на його звернення щодо порядку надання, переривання відпустки за пунктом 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки», він був повідомлений про неможливість задоволення його заяви, оскільки наказом Антитерористичного центру при СБУ «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» від 07 жовтня               2014 року № 33/6/а Донецька область з 07 квітня 2014 року визначена, як район проведення АТО, документів, які б засвідчували припинення обставин, згідно з якими визначена тривалість наданої ОСОБА_1 відпустки, Маріупольський порт не має. Також зазначено, що роботодавець позбавлений права самостійно встановлювати тривалість відпустки на період проведення АТО та законодавством України взагалі не передбачено переривання відпустки без збереження заробітної плати. 
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо відмови позивача від позовних вимог про поновлення на роботі
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. 
Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач, зокрема, вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
 
Статтею 408 ЦПК України визначено, щонезалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження,           у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову,            а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.
Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.
 
З огляду на викладене, колегія суддів приймає відмову                                          ОСОБА_1  від позову в частині вимог про поновлення на роботі, тому судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині підлягають визнанню нечинними, а провадження у справі, у відповідній частині - закриттю з підстав, передбачених статтею 408 ЦПК України. 

Щодо інших позовних вимог
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено                           з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку, зокрема, працівникам на період проведення у відповідному населеному пункті антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі                і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
 
Згідно з положенням частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право      в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом                            у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно             у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виплат, які надавались робітникам підприємства за вказаний період, відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки середній заробіток на підставі положень статті 235 КЗпП України може бути стягнено                       з роботодавця тільки у разі поновлення на роботі, у зв`язку із незаконним звільненням, у той час як позивача не було звільнено з роботи, а ним не заявлені вимоги про визнання судом своїх трудових прав порушеними або дій (бездіяльності) відповідача незаконними, тому суд не може самостійно обрати спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах, які законом не врегульовані (дострокове переривання відпустки без збереження заробітної плати на період проведення АТО на вимогу працівника).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди повинні були самостійно застосувати норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та стягнути на його користь середній заробіток за аналогією закону, враховуючи, що спірні відносини не врегульовані законом,                          є необґрунтованими.
 
Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (частина дев`ята статті 10 ЦПК України).
 
Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_3 вказував на те, що він хотів достроково переривати свою відпустку без збереження заробітної плати на період проведення АТО, проте ДП «Маріупольський морський торгівельний порт», на його думку, незаконно не допускало його до роботи.
При цьому, позовних вимог про визнання вказаних дій підприємства незаконними ним не заявлялося, а також вказані правовідносини не були предметом розгляду в суді в іншому судовому процесі.
 
Разом з тим, стягнення середнього заробітку є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, проте в даному випадку порушення прав ОСОБА_3 не було встановлено, оскільки таке не було предметом розгляду, через відсутність відповідних позовних вимог.
 
Отже, у даному випадку, норма процесуального права щодо застосування судом закону (стаття 235 КЗпП України), що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), не може бути застосована, оскільки трудові правовідносини сторін щодо надання відпустки ОСОБА_3 та пов`язані            з цим обставини, не були предметом розгляду в судах.
 
Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій належно не встановили обставин справи та не врахували, що відповідач, на його думку, незаконно відмовився допускати його на роботу, незважаючи на відповідну заяву про переривання відпустки, а також те, що підприємством не виконувалися умови колективного договору, зокрема, була незаконно припинена сплата медичної страховки, також не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не впливають на доказування у цій справі, враховуючи предмет та підстави позову.
 
ОСОБА_3 у касаційній скарзі правильно посилається на частину другу статті 5 ЦПК України, відповідно до якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити          у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, вважаючи, що суд вправі сам застосувати норми права, які регулюють ті, чи інші правовідносини, оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
Проте, вказаний обов`язок суду щодо застосування саме тих норм права, які регулюють ті чи інші правовідносини, не дає право суду самостійно, на свій розсуд змінювати предмет та підстави заявленого позову.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального           і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу у відповідній частині без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 408, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Прийняти відмову ОСОБА_1  від позовних вимог про поновлення на роботі у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області               від 04 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області                      від 12 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі визнати нечинними.
 
Провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в частині позовних вимог про поновлення на роботі закрити.
 
У решті рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк