ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3352/19                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 квітня 2020 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Суркової Д.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач, апелянт, ГУ ПФУ в Чернігівській області) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання відповідача зарахувати до загального трудового стажа період роботи в колгоспі «Україна» Ленінського району Кримської області з 23 березня 1987 року по 12 березня 1992 року і здійснити перерахунок пенсії. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем протиправно не враховано до його загального трудового стажу період роботи в колгоспі «Україна» Ленінського району Кримської області у зв`язку з відсутністю додаткових довідок за наявності основного документа, який підтверджує стаж роботи, трудової книжки. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом безпідставно не враховано, що у випадках, коли в трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про період роботи, для підтвердження трудового стажа приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстра загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договора і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи. Проте для підтвердження періодів роботи в колгоспі «Україна» позивачем не було надано довідку про вихододні, що і стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач 23 вересня 2019 року звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV   (далі - Закон України №1058-IV   ) із врахуванням періоду роботи в колгоспі «Україна» Ленінського району Кримської області з 23 березня 1987 року по 12 березня 1992 року.
Відповідач рішенням від 30 вересня 2019 року відмовив позивачу в перерахунку пенсії за віком   у зв`язку з відсутністю додаткових довідок колгоспу «Україна», які б підтверджували відповідний трудовий стаж позивача.
Уважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що трудова книжка позивача дає можливість встановити факт його роботи в колгоспі «Україна» на посаді слюсаря в спірний період та його безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції. Відсутність інших документів на підтвердження трудового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України. 
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування розроблений Закон України №1058-IV, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Положеннями статті 24 цього Закону закріплено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Таким нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України гарантував всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон України №1788-ХІІ).
Положеннями статті 56 цього Закону закріплено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.  
Відповідно до статті 62 Закону України №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведеної бланкетної норми Кабінетом Міністрів України 12 серпня 1993 року прийнято постанову №637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 3 цього Порядка передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року № 310, які чинні на час розгляду справи (далі - Основні положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Як убачається із матеріалів справи, у трудовій книжці колгоспника наявні записи про те, що позивач був членом колгоспу «Україна» у період з 23 березня 1987 року по 12 березня 1992 року.
Також у трудовій книжці містяться записи про трудову участь: в 1987 році позивачем було здійснено 209 вихододнів зі встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві - 215 вихододнів; у 1988 році - 311 зі встановленого мінімуму - 280; у 1989 році - 309 зі встановленого мінімуму - 280; у 1990 році - 309 зі встановленого мінімуму - 280; у 1991 році - 294 зі встановленого мінімуму - 280; у 1992 році - 71 зі встановленого мінімуму - 280.
Вказані дані засвідчені підписами уповноважених осіб та відбитками печатки колгоспу «Україна», однак кількість підписів та відбитків печатки не відповідає кількості записів по роках.      
Саме посилаючись на зазначений недолік, відповідач під час розгляду справи у суді наполягав на відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано документів, які б підтверджували інформацію, зазначену у трудовій книжці.
Тим часом, як убачається з листа від 30 вересня 2019 року, відповідач зазначає, що при обчисленні стажа роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімума трудової участі в громадському колгоспі, враховується час роботи за фактичною тривалістю. Оскільки колгосп «Україна» знаходився на території Ленінського району Кримської області, будь-які запити, звернення, довідки чи інші документи, підготовлені або видані органами фонду з території, яка непідконтрольна українській владі, не підлягають реєстрації та виконанню.
Відповідно до положень статті 101 Закону України №1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пільгової пенсії.
Аналогічна позиція   викладена, зокрема,   в   постановах Верховного Суду   від 21   листопада   2018   року у справі № 672/914/16-а, від 11 липня 2019 року у справі № 127/1849/17 та від 13 березня 2020 року у справі №263/13195/16-а.
Той факт, що відповідач не зміг отримати уточнюючі довідки про період роботи позивача у колгоспі «Україна», у зв`язку з його знаходженням на тимчасово окупованій території, не може бути підставою для відмови у зарахуванні до стажу роботи позивача, за обставин, коли в трудовій книжці колгоспника зазначено періоди роботи у цьому господарстві.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/1641/16-а.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Отже, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Такий самий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а.
Відтак, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку щодо наявності правових підстав для врахування до стажа роботи позивача періода з 23 березня 1987 року по 12 березня 1992 року.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що судом першої   інстанції було надано належну правову оцінку аргументам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, в апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до   статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.      Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи   статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України   визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька