П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
29 квітня 2020 року
м. Київ
Справа № 9901/14/20
Провадження № 11-92заі20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року (судді Шевцова Н. В., Бевзенко В. М., Мартинюк Н. М. Шишов О. О., Яковенко М. М.) у справі № 9901/14/20 за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.       У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача, що полягають у публічному тлумаченні положень статті 13 Конституції України всупереч змісту та юридичному значенню, закріпленому текстом чинної Конституції України;
- зобов`язати Президента України спростувати поширені ним відомості щодо «обману, закріпленого в Конституції» в усіх інформаційних ресурсах, де такі дії мали місце 11 листопада 2019 року, та принести вибачення Українському народові як єдиному джерелу влади в Україні, що обрав його на посаду гаранта Конституції України, прийнятої Верховною Радою України 28 червня 1996 року, за зневажливе ставлення до Основного Закону України.
2.       Позов мотивовано тим, що 11 листопада 2019 року під час виступу на одному з центральних телевізійних каналів, а також на каналі YouTube «Зе!Новости Украина» відповідач стверджував про наявність обману, закріпленого в Конституції України, а саме в її положеннях про те, що земля є об`єктом власності Українського народу, адже держава не надала українцям можливості бути повноцінними власниками землі та розпоряджатися нею. 
3.       На думку позивача, вказаний публічний виступ відповідача (що був масово поширений через засоби масової інформації) ввів у оману громадян України та посіяв (унормував) у їх свідомості правовий нігілізм у ставленні до Основного Закону України як «норму» глави держави. Всупереч положенням статті 14 Конституції України на законодавчому рівні відповідач започаткував процес відчуження основного національного багатства, що перебуває під особливою охороною держави. Оскаржуваними діями відповідач порушив права громадян, а також Українського народу (як суб`єкта права власності, визначеного статтею 13 Конституції України та статтею 318 Цивільного кодексу України) на правову державу та верховенство права в ній, принизив честь і гідність, у тому числі й ОСОБА_1 як людини і громадянина, підірвав міжнародний авторитет України, на вірність якій присягав 20 травня 2019 року.
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
4.       Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 13 лютого 2020 року закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
5.       Судове рішення мотивовано тим, що вислови Президента України не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, не спричинили прийняття жодного рішення стосовно нього й не призвели до виникнення публічно-правових відносин.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
6.       Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що ухвала суду не ґрунтується на нормах матеріального права, порушує норми процесуального права, зокрема і статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). 
7.       На обґрунтування доводів апеляційної скарги   ОСОБА_1 також зазначив, що цей позов є позовом про оскарження законності дій Президента України при здійсненні ним владних повноважень, зокрема порушення ним 11 листопада 2019 року під час публічного виступу особистої присяги та національного законодавства, а саме положень статей 1, 3, 5, 8 Конституції України та статей 7, 19, 102, 104, 124, 147, 150 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII), що призвело до порушення особистих прав позивача на правову державу та верховенство права в ній, а також порушення його майнових прав як одного з представників суб`єкта права власності, визначеного статтею 13 Конституції України та статтею 318 Цивільного кодексу України, без згоди якого відповідач започаткував процес відчуження основного національного багатства, що перебуває під особливою охороною держави.
8.       На думку скаржника, висновки суду першої інстанції про те, що вислови Президента України не спричинили прийняття жодного рішення щодо позивача й не призвели до виникнення публічно-правових відносин, не відповідають дійсності, оскільки, керуючись такою неконституційною позицією відповідача, Верховна Рада України (переважно фракція відповідача) 13 листопада 2019 року проголосувала за законопроект № 2178-10, який без згоди в тому числі позивача дозволяє відчуження національного багатства, визначеного статтею 14 Конституції України, а тому оскаржувані дії Президента України призвели до прийняття рішення щодо позивача і свідчать про пряме порушення його прав як співвласника цього національного багатства.
9.       На підставі викладеного   ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року та ухвалити нове (остаточне) рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Позиція інших учасників справи
10.  У відзиві на апеляційну скаргу представник Президента України зазначив, що наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та безпідставними.
11.  На думку представника відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи на момент її звернення до суду. Оскільки вислови Президента України не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, не зумовили прийняття жодного рішення щодо нього й не призвели до виникнення правовідносин, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі.
12.  У зв`язку з викладеним представник Президента України просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
13.    ОСОБА_1 29 квітня 2020 року засобами електронного зв`язку подав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, у яких зазначив, що відзив представника відповідача на апеляційну скаргу не спростовує її доводів і, крім того, особа, яка підписала цей відзив, не є належним представником відповідача. 
Рух апеляційної скарги
14.  Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 23 березня 2020 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників на підставі частини третьої статті 311 КАС України, а саме з огляду на те, що предметом перегляду в цій справі є ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі, а також ураховуючи характер спірних правовідносин, який не вимагає участі сторін, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
15.  Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
16.  Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.
17.  У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
18.  Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
19.  Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
20.  Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
21.  Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
22.  Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
23.  Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
24.  Згідно із частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
25.  Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої).
26.  Відповідно до частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може: 1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.
27.  Як убачається з матеріалів справи,     ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії Президента України, що полягають, на думку позивача, у публічному тлумаченні положень статті 13 Конституції України всупереч змісту та юридичному значенню, закріпленому текстом чинної Конституції України, а також зобов`язати відповідача спростувати поширені ним відомості щодо «обману, закріпленого в Конституції» в усіх інформаційних ресурсах, де такі дії мали місце 11 листопада 2019 року, та принести вибачення Українському народові як єдиному джерелу влади в Україні, що обрав його на посаду гаранта Конституції України, прийнятої Верховною Радою України 28 червня 1996 року, за зневажливе ставлення до Основного Закону України.
28.  При цьому позивач послався на те, що під час свого публічного виступу відповідач розтлумачив положення статті 13 Конституції України всупереч їх змісту та правовому значенню, фактично привласнивши повноваження інших державних органів - Верховної Ради України та Конституційного Суду України, чим грубо порушив частини першу та другу статті 124 Конституцій України та статтю 1, частину другу статті 7 Закону № 2136-VIII.
29.  Як на порушення своїх прав позивач послався на те, що оскаржуваними діями відповідач порушив права громадян України, а також Українського народу на правову державу та верховенство права в ній, принизив честь і гідність, у тому числі й ОСОБА_1 як людини і громадянина, підірвав міжнародний авторитет України.
30.  Разом із цим ОСОБА_1 не зазначив, яким чином виступ відповідача принизив його честь і гідність.
31.  До того ж матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про порушення Президентом України прав ОСОБА_1 унаслідок здійснення відповідачем владних управлінських функцій, зокрема прийняття будь-яких рішень, дій чи бездіяльності по відношенню до позивача.
32.  Отже, вказаний позов поданий на захист суспільства, а не на захист прав, свобод та інтересів позивача.
33.  Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, чинне законодавство не передбачає можливості подання позову в інтересах суспільства, який відомий у теорії права як actio popularis.
34.  У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
35.  За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вислови Президента України не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, не зумовили прийняття жодного рішення щодо нього і не призвели до виникнення публічно-правових відносин.
36.  Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду також обґрунтовано зауважив, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим правильно не зазначив, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.
37.  Додаткові обґрунтування помилковості висновків суду першої інстанції, наведені позивачем у додаткових поясненнях, подані за межами строку на апеляційне оскарження, тобто з порушенням вимог частини першої статті 303 КАС України. При цьому вказані доводи також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
38.  Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
39.  Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
40.  Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                    О. С. Золотніков 
Судді:                                 Т. О. Анцупова                                                     Л. М. Лобойко
                                                     В. В. Британчук                                                  О. Б. Прокопенко
                                                     Ю. Л. Власов                                                        В. В. Пророк
                                                     М. І. Гриців                                                          Л. І. Рогач
                                                     Д. А. Гудима                                                        О. С. Ткачук
                                                     В. І. Данішевська                                                     В. Ю. Уркевич
                                                     Ж. М. Єленіна                                                     О. Г. Яновська
                                                     В. С. Князєв