Ухвала
07 травня 2020 року
м. Київ
справа № 724/1603/17
провадження № 51-2617ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій – ОСОБА_4 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 січня 2020 року у кримінальному провадженні № 12017260160000258 щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Як убачається із змісту касаційної скарги, прокурор порушує питання про перегляд вказаного судового рішення у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 цієї статті.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПКкасаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення
Проте прокурор подав касаційну скаргу без додержання зазначених приписів кримінального процесуального закону.
Згідно вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:
1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК);
2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК);
3) невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, допущені судом при його винесенні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції.
При цьому, слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Натомість всупереч наведеним положенням процесуального закону, прокурор в касаційній скарзі вказує на неповноту та однобічність судового розгляду, що згідно зі статтями 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. У зв`язку з цим прокурору необхідно аргументовано викласти свої доводи виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, передбачених КПК. 
Крім того, у касаційній скарзі прокурор хоча і покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, однак не зазначає яких саме порушень допустився суд апеляційної інстанції розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 та не обґрунтовує у чому саме ці порушення полягали, як ці порушення вплинули на законність й обґрунтованість постановленого рішення, та чому їх слід відносити до безумовних підстав для скасування касаційним судом ухвали апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на положення статей 284, 370, 404, 412, 419 цього Кодексу, та у їх взаємозв`язку.
При цьому, незрозумілим в касаційній скарзі прокурора є посилання щодо невірного висновку суду про відсутність у діяннях особи складу кримінальних правопорушень, оскільки як вбачається з наданої копії ухвали, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості останнього в суді і вичерпанням можливості їх отримати, що є різними підставами для закриття.
Також, у касаційній скарзі прокурора не висловлена позиція з приводу того, чи потягли допущені порушення КПК, неправильному застосуванню закону України про кримінальну відповідальність.
Як вбачається з скарги, прокурор просить скасувати судове рішення у зв`язку з істотним порушення вимог КПК. Однак, вказуючи в скарзі на незаконність закриття кримінального провадження, не вказує чи вважає він, що не застосовано судом закон, який підлягав застосуванню, що є однією з підстав для скасування судового рішення судом касаційної інстанції передбаченою п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.
Суд касаційної інстанції є судом права, відповідно до ст. 433 КПК, переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому недотримання особою, яка звертається з касаційною скаргою, положень ст. 427 цього Кодексу, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне, на підставі ч. 1 ст. 429 КПК, залишити касаційну скаргу прокурора без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій – ОСОБА_4 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 січня 2020 року у кримінальному провадженні     № 12017260160000258 щодо ОСОБА_5 , залишити без руху та надати йому десятиденний строк для усунення недоліків із дня отримання копії ухвали.
У разі неусунення зазначених в ухвалі недоліків в установлений строк скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                              ОСОБА_3