П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7614/19	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, прийняте у складі суду судді Самойлюк Г.П. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» про визнання протиправним та скасування рішення у формі довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 244351 від 24.06.2019р. в частині встановлення причини інвалідності, зобов`язання переглянути рішення про встановлення інвалідності, яке встановлено у графі 9 довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією,-  
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приморської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі – Відповідач, Приморська міжрайонна МСЕК, КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи»), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення у формі довідки до акту медико-соціальної експертної комісії Приморської міжрайонної МСЕК КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» серії 12 ААБ № 244351 від 24.06.2019р. в частині встановлення причини інвалідності;
- зобов`язати КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» переглянути рішення про встановлення інвалідності, яке зазначене у графі 9 довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Приморської міжрайонної МСЕК КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» серії 12 ААБ № 244351 від 24.06.2019р. – «загальне захворювання».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на те, що з 19.02.1999р. йому встановлено ІІ групу інвалідності із зазначенням причини інвалідності – захворювання, отримане в період проходження військової служби на строк до 01.03.2000р., а 25.02.2004р. під час вторинного огляду органами МСЕК визнано його інвалідом ІІ групи безстроково у зв`язку з захворюванням, отриманим у період проходження військової служби. На підставі чого Позивачу було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак виплату пенсії по інвалідності призупинено органом Пенсійного фонду України у зв`язку зі зміною причини інвалідності. Позивач вважає оскаржуване рішення в частині встановлення причини інвалідності протиправним та таким, що суперечить п. 17 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009р., п.п. 12, 13, 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009р., п.п. 1.4, 1.10. 2.4, 2.5 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 561 від 05.09.2011р., оскільки висновок зроблений у ньому без повного дослідження медичних даних Позивача і документів, з порушенням відповідного порядку повторного огляду інвалідів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення у формі довідки до акту медико-соціальної експертної комісії Приморської міжрайонної МСЕК КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» серії 12 ААБ № 244351 від 24.06.2019р. в частині встановлення причини інвалідності ОСОБА_1 та зобов`язано КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» переглянути рішення про встановлення ОСОБА_1 інвалідності, яке зазначене у графі 9 довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Приморської міжрайонної МСЕК КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» серії 12 ААБ № 244351 від 24.06.2019р. – «загальне захворювання».
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його повність та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в графах 7, 9 довідки серії 12 ААБ № 244351 до акта огляду МСЕК зазначені невірні відомості, а саме, що огляд є «первинним», а причина інвалідності – «загальне захворювання», оскільки він не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на письмових доказах, які є в матеріалах справи. КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» проводила первинний огляд Позивача та рішення про причину інвалідності – «загальне захворювання» було прийнято обґрунтовано, на підставі медичних документів, копії яких були надані суду, які також містяться в матеріалах медико-експертної справи ОСОБА_1 , відповідно до яких у останнього в період 2014-2019 роки були виявленні основні захворювання – ускладнений цукровий діабет, ускладнений подагра. Ці захворювання виявленні після звільнення Позивача з військової служби, документів, які б підтверджували причинний зв`язок цукрового діабету та подагри з проходженням військової служби надано не було. У ОСОБА_1 лише туберкульоз та наслідки черепно-мозкової травми пов`язані з військовою службою, а вони не інвалідізують хворого. Цукровий діабет та подагра, які його інвалідізують – не пов`язані із військовою службою, тобто якщо інвалідізуюче захворювання – цукровий діабет та подагра, то причина інвалідності може бути визначена лише «загальне захворювання». Судом зроблені невідповідні висновки про механізм та порядок визначення причини інвалідності Позивача, а тому висновок, що причина, яка зазначена у графі 9 Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 244351, від 24.06.2019 р. є протиправною, невірний.
Крім того апелянт зазначає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано вимоги наказу Міністра оборони і України від 14.08.2008р. за № 402, яким затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі –  Положення № 3), оскільки при встановленні причини інвалідності – «захворювання, отримані під час проходження військової служби» має бути у наявності відповідний документ військово-лікарської експертизи, проте Позивачем відповідного документу ВЛК про наявність причинного зв`язку захворювань «цукровий діабету та подагра» із проходженням військової служби не надано. Захворювання, які зазначені у свідоцтві про хворобу 1994р., не розглядались як основні, бо Позивач був направлений на МСЕК за іншими медичними показаннями та діагнозами, а саме у зв`язку з ускладненим цукровим діабетом та ускладненою подагрою.
Разом з цим, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову через те, що таке рішення суду по факту підмінює військово-лікарську експертизу та встановлює висновок про наявність причинного зв`язку захворювання 2014-2019 років Позивача із проходженням військової служби до 1995 року, в такому разі відбулося втручання суду у виключні (дискреційні) повноваження МСЕК, що є неприпустимим.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є колишнім військовослужбовцем та інвалідом армії ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10.10.2012р. та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 від 14.09.2011р.
17 квітня 1996 року ОСОБА_1 вперше, як колишній військовослужбовець, був оглянутий обласною МСЕК № 2 та визнаний інвалідом II групи з приводу наслідків черепно-мозкової травми. Причина інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби терміном на 1 рік, тобто до 01.05.1997р., підстава – медичні документи, серед яких – свідоцтво про хворобу № 1853 від 03.10.1994р., видане ВЛК 411 Окружного військового госпіталю. Видана довідка до акта огляду МСЕК та виписка з акта огляду МСЕК (для виплати Пенсійним Фондом) серії 2-18АЕ № 116162. Огляд ОСОБА_1 зафіксований у «Книзі обліку довідок, виданих інвалідам» за 1996 рік; у «Книзі обліку лікарсько-трудових експертних справ» за 1996 рік.
08 лютого 1999 року при переогляді ОСОБА_1 був визнаний обласною МСЕК № 2 інвалідом II групи; причина інвалідності – захворювання, отримане в період проходження військової служби, терміном на 1 рік, тобто до 01.03.2000 року, про що видана виписка до акта огляду МСЕК (для Пенсійного Фонду) та довідка до акта огляду МСЕК серії 2-180А № 092688.
Огляд ОСОБА_1 відображений у відповідних книгах обласної МСЕК № 2 за 1999 рік.
Разом з цим, з 01 березня 1999 року Позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
13 березня 2000 року при черговому переогляді обласна МСЕК № 2 також визнала ОСОБА_1 інвалідом II групи, причина інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби строком на 2 роки, тобто до 01.04.2002 року. Видана виписка з акта огляду МСЕК (для Пенсійного Фонду) та довідка до акта огляду МСЕК серії 2-18 ОА                № 034528. Огляд ОСОБА_1 відображений у відповідних книгах обласної МСЕК № 2 за 1999-2000 роки.
19 лютого 2002 року відбувся наступний переогляд ОСОБА_1 в обласній МСЕК № 2, за результатами якого встановлено II групу інвалідності, захворювання отримане в період проходження військової служби терміном на 2 роки, тобто до 01.03.2004 року. Це відображено знов таки у «Книзі № 1 протоколів засідань обласної МСЕК № 2» за 2002 рік; у «Книзі обліку довідок МСЕК, виданих інвалідам» за 2002 рік. Видана виписка з акта огляду та довідка до акта огляду МСЕК серії 2-18 ОА №0 49880.
25 лютого 2004 року відбувся черговий переогляд обласною МСЕК № 2, за наслідками якого Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби, про що складено Акт огляду у МСЕК № 70 від 25.02.2004р., відповідно до якого ОСОБА_1 визнано інвалідом II групи, причина інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби строком на 2 роки, тобто до 25.02.2006 року, про що останньому видано відповідну довідку серії 2-18 ОБ № 092544.
Разом з цим, в матеріалах справи знаходиться довідка до Акта огляду МСЕК серії 2-18 ОБ № 092693, яка була видана безпосередньо позивача та не визнавалась недійсною ,  відповідно до якої ОСОБА_1 визнано інвалідом II групи безстроково, причина інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби. Підставою зазначено акт огляду у МСЕК № 70 від 25.02.2004р. 
16.06.2016 року Голова Одеської обласної МСЕК № 2 повідомив на запит від 31.05.2016 року в.о.начальника Головного управління ДСУ з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів , що ОСОБА_1 визнано інвалідом II групи, травма при виконанні обов`язків  військової служби  до 01.03.2006 року
В подальшому рішенням Приморської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» Позивачу залишено ІІ групу інвалідності та зазначено, що огляд інваліда здійснювався первинно, визначено причину інвалідності як «Загальне захворювання», про що складено акт огляду медико-соціальною експертною комісією № 776 та видано довідку до акту серії 12АААБ № 244351 від 24.06.2019р..
Не погоджуючись зі зміною причини інвалідності, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.
Розглянувши справу по суті суд першої станції дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на не проведення Відповідачем належним чином дослідження причинного зв`язку отримання інвалідності Позивачем у період проходження ним військової служби на підставі відповідних документів, без урахування попереднього діагнозу та захворювання Позивача та прийняття передчасного рішення щодо визначення причини інвалідності Позивача як «Загального захворювання», що призвело до порушення вимог Положення про МСЕК № 1317, Інструкції № 561, в зв`язку з чим останнє є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями абзацу 8 ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що медико-соціальна експертиза – визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.
За приписами ст. 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів. Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності (ч. 3 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»).
Положеннями абзацу 1 ч. 8 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» зазначено, що медико-соціальні експертні комісії визначають, зокрема, групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю. У разі якщо однією з причин інвалідності є інвалідність з дитинства, вказуються дві причини інвалідності;
Разом з тим, процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначена Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року              № 1317 (далі – Положення про МСЕК № 1317).
Підпунктом 1 пункту 11 Положення про МСЕК № 1317 передбачено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю спеціального автотранспорту і протипоказання до керування ним.
Пунктом 17 Положення про МСЕК № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я (п. 18 Положення про МСЕК № 1317).
Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями визначено відповідним Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі – Положення про встановлення інвалідності  № 1317).
Пунктом 12 Положення про встановлення інвалідності № 1317 регламентовано, що причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).
Пунктом 12 про встановлення інвалідності № 1317 передбачено, що ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках з метою виплати страхових сум за державним обов`язковим особистим страхуванням у день розгляду комісією таких документів:
1) копії свідоцтва про хворобу, виданого за затвердженою Міноборони формою військово-лікувальним закладом або районним військовим комісаріатом у разі визнання військово-лікарською комісією військовослужбовця або військовозобов`язаного в період проходження служби (зборів) не придатним за станом здоров`я для подальшого проходження служби (зборів) унаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання. Ступінь втрати працездатності застрахованого військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється з дня проведення військово-лікарською комісією його огляду, але не пізніше дати звільнення такого військовослужбовця або військовозобов`язаного з військової служби;
2) довідки про придатність військовослужбовця або військовозобов`язаного до військової служби, що видана військово-лікувальним закладом або районним закладом чи військовим комісаріатом за затвердженою Міноборони формою, якщо:
- застрахованого визнано обмежено придатним до військової служби (зборів) або професійної діяльності у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів), але не підлягає звільненню з військової служби (зборів);
- ступінь втрати працездатності військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється на підставі поданих військово-лікарською комісією документів;
- застрахованого визнано військово-лікарською комісією придатним до військової служби (зборів) у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів). Ступінь втрати працездатності застрахованого встановлює комісія після закінчення його лікування.
Пунктом 26 про встановлення інвалідності № 1317 передбачено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді. Причинами інвалідності є:
- загальне захворювання;
- інвалідність з дитинства;
- нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я);
- професійне захворювання;
- поранення, контузії, каліцтва, захворювання, зокрема, одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час.
Механізм по встановленню груп інвалідності регулюється відповідною Інструкцією про встановлення груп інвалідності, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 561 від 05.09.2011р. (далі – Інструкція № 561) та відповідно до пункту 1.4. Інструкція № 561 медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Пунктом 1.10 Інструкції № 561 зазначено, що при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі – Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно статті 1 Першого протоколу  до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма  гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.  
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч протии Сполученого Королівства» (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34.рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.
«Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися  статтею 1  Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-BuschInc. проти Португалії» (Anheuser-BuschInc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).
  Першим і найголовнішим правилом  статті 1  Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами  Конвенції  з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovaand Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Так, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідачем не проведено належним чином дослідження причинного зв`язку отримання інвалідності Позивачем у період проходження ним військової служби на підставі відповідних документів, без урахування попереднього діагнозу та захворювання Позивача та прийняття передчасного рішення щодо визначення причини інвалідності Позивача як «Загального захворювання» та зазначає наступне.
Як встановлено судовою колегією та вбачається з матеріалів справи, Позивача звільнено з військової служби у запас за п. 65 пп. «в» (за станом здоров`я) на підставі наказу Міністра оборони України № 62 від 10.02.1995р. (по особовому складу). Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 59 від 14.03.1995р. Позивача виключено зі списків особового складу військової частини, тобто з 1995 року Позивач значиться як колишній військовослужбовець.
Разом з цим, під час проходження військової служби Позивачем отримано закриту черепно-мозкову травму, а також останній проходив лікування з діагнозом – туберкульоз С2 правої легені в фазі інфільтрації, що підтверджується копією виписного епікризу, про що ВЛК 411 Окружного військового госпіталю складено відповідне свідоцтво про хворобу за № 1853 від 03.10.1994р., з якого вбачається діагноз Позивача: «Очаговый туберкулез правового легкого в фазе инфильтрации БК (-) минус. Последствия черепно-мозговой травмы в виде единичных органических знаков, стойкого, нерезко выраженного астено-вегетативно синдрома со склонностью к обморокам. Близорукость слабой степени (мовою оригіналу). Як зазначається в свідоцтві: «Хвороба була отримана в період проходження військової служби». Таким чином, Позивач під час проходження військової служби хворів на туберкульоз та мав наслідки черепно-мозкової травми пов`язаних із військовою службою.
На підставі чого Позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності з вказівкою причини інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби, що також стало підставою для призначення останньому відповідної пенсії.
Між тим, у травні 2019 році Позивача госпіталізовано до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (далі – ВМКЦ ПР) для лікування з діагнозом – цукровий діабет, ІІ типу, середньої важкості, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я протягом останнього часу. В подальшому Військово-медичний клінічний центр Південного регіону видало Позивачу направлення на МСЕК за № 100 від 24.05.2019р. щодо підтвердження діагнозу – цукровий діабет, ІІ типу, середньої важкості.
Рішенням Приморської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» Позивачу призначено ІІ групу інвалідності та зазначено, що огляд інваліда здійснювався первинно, визначено причину інвалідності як «Загальне захворювання», про що складено акт огляду медико-соціальною експертною комісією № 776 та видано довідку до акту серії 12АААБ № 244351 від 24.06.2019р., але комісія залишила поза увагою питання наявності ІІ групи інвалідності з вказівкою причини інвалідності – захворювання отримане в період проходження військової служби, яка була вперше встановлена 17 квітня 1996 року , враховуючи, що ОСОБА_1 було визнано інвалідом II групи безстроково згідно із довідкою до Акта огляду МСЕК серії 2-18 ОБ № 092693, яка була видана безпосередньо позивача та не визнавалась недійсною.
Той факт, що за відомостями відповідного журналу відомості у довідці серії 2-18 ОБ № 092693, безстроковий період вказаний помилково замість 2-х річного строку  до 25.02.2006 року не може тлумачитись на користь суб`єкту владних повноважень , бо потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
При цьому колегія суддів зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
До такого правового висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду, здійснюючи касаційний розгляд справи №813/2273/18 (постанова від 20.08.2019 року).
Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено представником апелянта у судовому засіданні 20.05.2020 року, під час звернення позивача до Приморської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» у 2019 році, комісією обставини встановлення позивачу другої групи інвалідності були невідомі, взагалі не вивчались і не досліджувались. Згідно вимог ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що прийняте відповідачем по справі рішення, яке оскаржується у межах даної справи, було прийнято без дотримання принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки відповідачем не було досліджено усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а саме не взято до уваги попередні діагнози та захворювання позивача, що мітились у матеріалах оглядів позивача МСЕК раніше. При цьому, у контексті обставин даної справи, зобов`язання відповідача переглянути рішення про встановлення інвалідності не є втручанням у його дискреційні повноваження, оскільки суд не зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення, а лише свідчить про необхідність відповідачу при перегляді рішення дотриматись принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень та врахувати всі обставини, що можуть мати значення для прийняття такого рішення.
Таким чином, колегія судді погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем не дотримано вимог Положення № 1317, Інструкції № 561, оскільки не проведено належним чином дослідження причинного зв`язку отримання інвалідності позивачем у період проходження ним військової служби на підставі відповідних документів, не взято до уваги попередні діагнози та захворювання позивача та прийнято передчасне рішення щодо визначення причини інвалідності позивача як «загального захворювання», в зв`язку з чим останнє є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» про визнання протиправним та скасування рішення у формі довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 244351 від 24.06.2019р. в частині встановлення причини інвалідності, зобов`язання переглянути рішення про встановлення інвалідності, яке встановлено у графі 9 довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець