ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 р. 	Справа № 520/12478/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., м. Харків по справі № 520/12478/19
за позовом              ОСОБА_1  
до             Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради                     
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради (далі по тексту - УПСЗН адміністрації Слобідського району ХМР, відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною відмову управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради в наданні ОСОБА_1 , 28.06.1962, статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради вчинити дії щодо встановлення ОСОБА_1 , 28.06.1962, статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він у період з 01.05.1986 по 16.09.1986 був направлений в зону ЧАЕС для виконання робіт по захороненню реактору під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, отримав інвалідність ІІІ групи, причиною якої стало захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. На підставі довідки МСЕК отримав посвідчення учасника наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1. Вважає, що оскільки він є особою, залученою до складу формувань Цивільної оборони та став інвалідом війни внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, має право на присвоєння йому статусу інваліда війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни та їх соціального захисту» та видачу відповідного посвідчення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.12.2019  року по справі № 520/12478/19 позов залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.12.2019  року по справі № 520/12478/19 скасувати, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що в силу п.9 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської кастастрофи. Пояснив, що згідно з вимогами нормативно-правових актів, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони зараховувались в обов`язковому порядку всі працездатні громадяни СРСР, за винятком інвалідів, осіб, що мали мобілізаційні приписи, вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей. Отже, формування Цивільної оборони, в т.ч. невоєнізованої, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих, а громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків аварїі на ЧАЕС та її наслідків залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. Зазначив, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Тому вважає, що факт залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, а надані позивачем документи повністю підтверджують наявність у нього права на встановлення статусу інваліда війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Відповідач в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної інстанції залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції  - без змін. 
Пояснив, що в наданих позивачем документах відсутнє документальне підтвердження щодо залучення його до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС із зазначенням назви формування та терміну перебування в зоні відчуження, що було підставою для відмови надати статус інваліда війни. Пояснив, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж воєнізовані формування цивільної оборони, та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповілних органів, відомств, органзацій, установ та підприємств. З огляду на викладене, вважає, що за відсутності вищезазначених документів статус інваліда війни поширюватиметься на всіх, хто має статус ліквідатора наслідків аварфії на ЧАЕС.  Враховуючи наведене, стверджує, що відповідач у спірних відносинах діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, у межах наданих повноважень з урахуванням усіх істотних для справи обставин.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого Харківською облдержадміністрацією 04.06.2019, позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії.
Відповідно до довідки МСЕК серії ХАР-08 № 021693 від 10.09.2009 ОСОБА_1 є інвалідом III групи, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Згідно з висновком експертної ради від 28.03.1990 захворювання, що призвело до інвалідності позивача, пов`язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до довідки управління будівництва Чорнобильської АЕС від 30.03.1992 № 31, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період з 01.05.1986 по 16.09.1986 у тридцятикілометровій зоні відчуження, та з 14.05.1986 по 25.05.1986 ОСОБА_1 виконував роботи безпосередньо на території IV енергоблоку Чорнобильської АЕС по захороненню реактора.
24.07.2019 позивач звернувся до УПСЗН адміністрації Слобідського району ХМР із заявою про видачу йому відповідного посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Листом від 25.07.2019 №Ф-01-49/604/6/19 відповідач відмовив позивачу в наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони (а.с.28). 
Не погодившись із вказаною відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про визнання її протиправною, зобов`язання УПСЗН адміністрації Слобідського району ХМР надати позиачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для набуття позивачем статусу інваліда війни, встановлених п. 9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з огляду на відсутність доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно з пунктом 9 частини другої  статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Отже, умовами для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. 
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 6 червня 1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. 
Матеріалами справи підтверджено факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ. Водночас, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, необхідно виконання ще умови в частині прийняття такою особою участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. 
Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств. 
З огляду на наведене вище, колегія суддів зазначає, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" немає. 
Матеріалами справи підтверджено, що при зверненні 24.07.2019 до УПСЗН адміністрації Слобідського району Харківської міської ради Філімончуком М.М. було надано копії довідки Управління будівництва Чорнобильської АЕС від 30.03.1992 № 31, довідки ВАТ "Київенергобуд" № 03-3077 від 24.03.1997, довідки ВАТ "Київенергобуд" № 105/к від 24.03.1994, інформаційної довідки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 12.01.2017 № 01.1-14/19-10.  
Відповідно до довідки Управління будівництва Чорнобильської АЕС від 30.03.1992 № 31, ОСОБА_1 працював на ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 01.05.1986 по 16.09.1986, а з 14.05.1986 по 25.05.1986 виконував роботи безпосередньо на території 4 енгергоблока ЧАЕС по захороненню реактора. 
Як вбачається з довідки ВАТ "Київенергобуд" № 03-3077 від 24.03.1997, місцем роботи  позивача було Управління будівництва Чорнобильської АЕС, де позивач працював на посаді бетонщика.
Довідкою ВАТ "Київенергобуд" № 105-к від 24.03.1994 підтверджено, що Управління будівництва Чорнобильської АЕС наказом ПСМО "Укренергобуд" від 21.05.1991 № 37 перейменовано у трест "Київенергобуд", а наказом Міненерго України від 15.03.1994 № 64 вищезазначений трест реорганізовано у Відкрите  акціонерне товариство "Київенергобуд". 
З вказаних вище документів, копії яких наявні в матеріалах справи, не вбачається, що позивач був відряджений до м. Чорнобиль для участі у складі формування Цивільної оборони.
Доводи позивача щодо відсутності однозначної вимоги про обов`язковість видання розпорядчого документу по підприємству про залучення конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони, є хибними, оскільки в межах спірних відносин має бути підтверджена належними та допустимими доказами участь саме ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.
Крім того, з наданих позивачем документів не вбачається, що Управління будівництва Чорнобильської АЕС, де працював позивач, було віднесене до складу формувань Цивільної оборони.
Отже, документи, які позивач долучив до своєї заяви від 24.07.2019, адресованої УПСЗН адміністрації Слобідського району ХМР, належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Однак, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав. Ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої  статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 21.08.2018 у справі № 279/2285/16-а, від 15.05.2019 у справі 816/851/18, від 18.09.2019 у справі № 674/450/17, від 19.09.2019 у справі №756/8323/16-а, від 20.12.2019 року у справі №315/594/15-а.
Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останнього немає достатніх правових підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 201-78 (ДСК), Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми щодо оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (ДСК) та Уставу формувань і військ цивільної оборони, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 27.03.1967 (ДСК), Настанову про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському) на сільськогосподарському об`єкті народного господарства, затверджену наказом начальника ЦО СРСР - заступника Міністрів оборони СРСР від 29.06.1976 № 92, оскільки цими нормативними актами встановлено загальні положення функціонування системи цивільної оборони в СРСР (на всій його території), однак, самі по собі вони не є доказом включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його, у складі цих формувань, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Також, колегія суддів зазначає, що не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію наведеної статті.
Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 1770-IV від 15.06.2004.
З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. 
Разом з тим, позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому не може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.05.2018 по справі № 279/12162/15-а.
Враховуючи викладене, відповідачем правомірно відмовлено ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:  1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 по справі № 520/12478/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій