Справа № 138/1380/19
Провадження № 22-ц/801/647/2020
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року	Справа № 138/1380/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.
Секретар: Кузьменко Б. І.
За участю: представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Зубань О. О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, 
Рішення ухвалив суддя Цибульський О. Є.
Рішення ухвалено у м. Могилів-Подільський Вінницької області
Повний текст рішення складено 18 грудня 2019 року,

Встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що з листопада 2003 року до 13 січня 2014 року вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі.
Він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який він придбав за особисті кошти 08 вересня 2014 року після розлучення з відповідачем.
Після розірвання шлюбу вони з відповідачем намагались налагодити їхні сімейні відносини і, оскільки відповідач не мала свого житла, він зареєстрував її у своєму будинку. Проте їхнє спільне життя так і не склалось.
На даний час він проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у м. Калинівці, де фактично проживає постійно; до свого будинку у с. Юрківці навідується лише у вихідні дні.
Відповідач використовує його будинок на власний розсуд. Він неодноразово просив її виїхати з будинку та знятись із реєстраційного обліку, оскільки він має намір продати будинок та переїхати на постійне місце проживання до м. Калинівки, проте в добровільному порядку вона відмовляється це зробити та неодноразово висловлювала погрози фізичного характеру, що може бути застосовано до нього її новим чоловіком у разі, якщо він буде продовжувати наполягати на її виселенні з будинку.
У зв`язку з цим на підставі ст. 391 ЦПК України, ч. 1 ст. 190 та ч. 3 ст. 116 ЖК України просив виселити відповідача ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено.
Виселено ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову і вирішити питання розподілу судових витрат.
Зазначила, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки ухвалено з неповним дослідженням зібраних у справі доказів, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача полягають в тому, що на час її реєстрації у спірному будинку вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із позивачем та була зареєстрована як член сім`ї власника будинку, а саме – дружина, що підтверджується випискою із погосподарської книги, а тому факт розірвання шлюбу між ними не позбавляє її права користування спірним будинком. Позивач не надав суду доказів наявності підстав для її примусового виселення, передбачених ст. 116, 157 ЖК УРСР, так і для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до ст. 71-72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, а також доказів порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.
Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим. Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований обставинами, що є ідентичними обставинам, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, у якому зазначила, що доводи позивача, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, не спростовують її доводів, якими обґрунтована апеляційна скарга. Позивач не надав суду жодного доказу вчинення нею позивачу перешкод у користуванні власністю, зокрема, вчинення неправомірних дій, що унеможливлюють їхнє спільне проживання у спірному будинку. Спірний будинок вони із позивачем купували разом у той час, коли після розірвання шлюбу вирішили помиритися та проживати разом. У спірний будинок зі згоди позивача вони із сином вселилися та були в ньому зареєстровані, де проживали однією сім`єю із позивачем. 
В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань не надіслав.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 18 вересня 2014 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 вересня 2014 року, індексний номер 27004646 (а. с. 10, 13).
Згідно довідки Юрковецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 18 квітня 2019 року № 2-24/288 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 – співмешканка та ОСОБА_3 – син, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2014 року, яке набрало законної сили 03 березня 2014 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 8).
Із копії облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки вбачається, що 17 квітня 2015 року у житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 – голова двору; ОСОБА_1 – дружина (а. с. 27-28).
Із копії адресної картки за адресою: АДРЕСА_2 ) вбачається, що 17 квітня 2015 року за цією адресою зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а 26 вересня 2018 року – ОСОБА_3 (а. с. 29).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що відповідач набула право користування чужим майно, яке по своїй суті є сервітутом, а після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною першою статті 156 ЖК України та частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої цієї статті до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти, батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
По справі встановлено, що на час реєстрації відповідача у спірному будинку шлюб між нею та позивачем було розірвано, проте вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки намагались налагодити сімейні відносини. Зазначеними обставинами позивач обґрунтовував свій позов. 
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована у спірному житловому будинку 17 квітня 2015 року зі згоди власника – позивача ОСОБА_2 як член сім`ї власника (дружина), що вбачається із копії облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки (а. с. 27-28). Крім того, з 26 вересня 2018 року у спірному будинку зареєстрований неповнолітній син сторін – ОСОБА_3 (а. с. 29).
Враховуючи те, що відповідач вселилася у житловий будинок як член сім`ї власника будинку, з яким проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то право користування житловим приміщенням у неї виникло з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, а не на підставі сервітуту. У зв`язку з чим апеляційний суд вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про припинення права користування відповідачем спірним житловим будинком на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Крім того такими обставинами позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, зокрема, зазначив, що відповідач добровільно відмовляється виселитись із спірного будинку, власником якого він є, крім того створює для нього нестерпні умови для проживання, у зв`язку з чим на підставі ст. 391 ЦПК України, ч. 1 ст. 109 та ч. 3 ст. 116 ЖК України, просив виселити її із спірного будинку.
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Зважаючи на те, що відповідач зареєстрована у спірному житловому будинку зі згоди позивача – власника будинку, то підстави для виселення її згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України, як такої, що самоправно зайняла жиле приміщення, відсутні.
Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України, які можуть бути підставою для виселення відповідача із спірного житлового приміщення. Зазначивши у позовній заяві, що відповідач створює для нього нестерпні умови для проживання, позивач, в порушення ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не надав жодного доказу на підтвердження зазначених обставин. Об`єктивних перешкод у користуванні позивачем житловим будинком не встановлено, доказів на підтвердження наявності таких перешкод позивач не надав.
З огляду на викладене апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із спірного житлового будинку, що є крайньою формою втручання у право особи на користування житлом, пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4). Неправильним застосування норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За наведених обставин апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача до стягнення з позивача на її користь підлягає сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1152,60 грн.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції: сплачений судовий збір в розмірі 1152,60 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	В. В. Сопрун  	

Повне судове рішення складено 25 березня 2020 року