П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1665/19	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 26.07.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ТУ ДСА України в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у відмові провести перерахунок суддівської винагороди; зобов`язання здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди та всіх її складових (посадового окладу, доплати до посадового окладу за вислугу років та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу) за вирахуванням вже отриманих сум суддівської винагороди за минулі періоди у таких розмірах:
- з 01.01.2015 по 31.12.2015, виходячи з розміру окладу 15 мінімальних заробітних плат, який встановлений на 01.01.2015 року та складає 18270  грн., із доплатою за вислугу років в розмірі 30%;
- з 01.01.2016 по 31.12.2016, виходячи з розміру окладу 15 мінімальних заробітних плат, який встановлений на 01.01.2016 року та складає 20670 грн., із доплатою за вислугу років в розмірі 30%;
- з 01.01.2017 по 31.12.2017, виходячи з розміру окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який встановлений на 01.01.2017 року та складає 24000 грн., із доплатою за вислугу років за період з 01.01.2017 по 12.04.2017 - в розмірі 30%, а з 13.04.2017 року - у розмірі 40%;
- з 01.01.2018 по 03.12.2018, виходячи з розміру окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який встановлений на 01.01.2018 року та складає 26430  грн. (двадцять шість тисяч чотириста тридцять гривень), із доплатою за вислугу років в розмірі 40%.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04.12.2018 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №11-р/2018, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. №192-VIII. На думку позивача, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат». В зв`язку із вищезазначеним, відповідач, на переконання позивача, повинен перерахувати йому суддівську нагороду з 01.01.2015р. із розрахунку розміру посадового окладу, який становить 15 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2017р. - з розрахунку розміру посадового окладу, який становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Окрім того, як зазначає позивача, в період з 16.02.2015р. по 02.11.2017р., внаслідок закінчення п`ятирічного строку, на який його було призначено на посаду судді, він не мав повноважень на відправлення правосуддя і саме на цій підставі наказом голови Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.03.2015р. №14-о йому була припинена виплата доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, яка була встановлена з 13.04.2012 року. Відповідну доплату у розмірі 40% посадового окладу відповідач почав нараховувати йому лише з 03.11.2017р., а не з 13.04.2017р., т.б. після досягнення 15-річного стажу роботи.
Відповідач відзив на позов не надав.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі. 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1  16.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.07.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2019р. відрито апеляційне провадження по даній справі.
09.09.2019 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надій шли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.  
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2020р. дану справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.      
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
15.02.2010 року Указом Президента України №162/2010 позивача ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Корабельного районного суду м. Миколаєва строком на 5 років.
В період з 16.02.2015 року по 02.11.2017 року позивач, внаслідок закінчення 5-річного строку, не мав повноважень на відправлення правосуддя, в зв`язку із чим, на цій підставі, наказом голови Корабельного районного суду м. Миколаєва №14-о від 31.03.2015р., позивачу було припинено виплату доплати за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу.   
02.11.2017 року Указом Президента України №348/2017 позивача було призначено на посаду судді Корабельного районного суду м. Миколаєва «безстроково», а з 03.11.2017р.  було відновлено виплату доплати за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу.
04.12.2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким встановив, що положення ч.3 ст.133 Закону України №2453 в редакції Закону №192        звужують зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, адже відповідно до ч.3 ст.129 Закону №2453 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013р. №716-VII, посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат.
Також, п.2 даного рішення Конституційний Суд України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. №192-VIII , за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII зі змінами, а саме: ч.1 ст.55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду.
У зв`язку з ухваленням 04.12.2018р. КСУ вказаного вище рішення №11-р/2018, позивач 05.04.2019р. та 03.05.2019р. звернувся до ТУ ДСА України в Миколаївській області із заявами про перерахунок його суддівської винагороди.
Однак відповідач, своїми листами від 15.04.2019р. та 04.06.2019р. фактично відмовив позивачу у проведенні такого перерахунку.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та відповідно, з правомірності дій відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Так, відповідно до змісту ч.ч.1,2,3,10 ст.133 (діючої до 04.12.2018р.) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. №192-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом,  Законом України  «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. При чому, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Судя ж, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Проте, як загально відомо, 04.12.2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким встановив, що вказані вище положення ч.3 ст.133 Закону України №2453 в редакції Закону №192 звужують зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, адже відповідно до ч.3 ст.129 Закону №2453 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013р. №716-VII, посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат.
Окрім того, як вбачається зі змісту п.2 вказаного вище рішення №11-р/2018 Конституційним Судом України, окрім іншого, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. №192-VIII , за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII зі змінами, а саме: ч.1 ст.55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду.
Як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та листа-відповіді ТУ ДСА України в Миколаївській області від 06.006.2019р. вих.№7/1-892/19, у зв`язку з ухваленим КСУ рішенням від 04.12.2018р. №11-р/2018, позивачу з 04.12.2018р. відповідачем нараховувалася суддівська винагорода у належному розмірі.
Позивач же, як видно з позовної заяви, фактично просить суд зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок суддівської винагороди за період з 01.01.2015р. по 03.12.2018р. 
Як передбачено ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24.12.1997р. №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що ч.2 ст.152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
Аналогічна позиція була висловлена КСУ і в рішенні від 30.09.2010р. №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004р. №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України). Так, Конституційний Суд України у цьому рішенні вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
У відповідності до приписів п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про Конституційний Суд України», до повноважень КСУ належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Як чітко визначено положеннями ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Так, як вбачається зі змісту резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018р. №11-рп/2018 (на яке посилається позивач), в пункті 3 чітко визначено, що положення ч.ч.3,10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. №192-VІII, які визнані неконституційними п.п.1,2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, судами обо інітснацій беззаперечно встановлено, що дія ч.3 ст.133 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VІII «Про забезпечення права на справедливий суд» фактично втратила чинність з 04 грудня 2018 року.
Отже, за таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-рп/2018 на спірні правовідносини між позивачем та ТУ ДАС України в Миколаївській області вплинути не може, оскільки такі правовідносини у даній справі фактично виникли до прийняття КСУ цього рішення.
При цьому, одночасно слід зазначити, що аналогічна правова позиція зі спірних питань висловлена і Верховним Судом, зокрема в постановах від 25.04.2018р. по справі №820/2640/17, від 09.04.2020р. по справі №818/2456/18, та ухвалі від 16.05.2019р. по справі №820/2640/17.          
До того ж, ще суд вказує і на те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.195,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27.04.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            В.О. Скрипченко 

                                                                                                Т.М. Танасогло