ПОСТАНОВА
Іменем України

30 квітня 2020 року 
Київ
справа №809/2563/15
адміністративне провадження №К/9901/27247/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М., 
розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 (головуючий суддя Мікула О.І., судді:   Курилець А.Р., Кушнерик М.П.) у справі  №809/2563/15 за позовом ОСОБА_1 до Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Коломийської ОДПІ, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.06.2015 №0008561701, яким позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 46429,80грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.10.2015 позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.10.2015 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції,  ОСОБА_1 звернулася до суду касаційної інстанції. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 та залишити в силі постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.10.2015.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.06.2016 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016  у справі №809/2563/15.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №809/2563/15 за правилами підпункту 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" цього кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 29.04.2020 матеріали справи прийнято судом до провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін на 30.04.2020.

В обґрунтування вимог касаційної скарги, з урахуванням доповнень, позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Позивач зазначає, що як слідує з матеріалів справи, залишок суми, яка не сплачена фактично, включає в себе не лише суму кредиту, але і суму процентів. Також, позивач звертає увагу, що кредитор не повідомив ні в договорі про погашення заборгованості, ні в листі, на який посилається відповідач, про суму, з якої слід сплатити податок. Позивач звертає увагу, що пропозиція про укладення договору про погашення заборгованості ініційована позивачем, під час підписання договору кредитор не повідомляв останню про необхідність у подальшому сплатити податок, нарахований на невиплачену кредитору суму.  Позивач вважає, що судами неповно з`ясовано обставини справи, оскільки відмовлено у призначенні почеркознавчої експертизи для підтвердження факту отримання від кредитора повідомлення про необхідність відображення у податковій декларації суми прощеного боргу. 

Відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу, згідно яких податковий орган вважає касаційну скаргу необґрунтованою та вказує, що судове рішення апеляційного суду прийнято у відповідності до норм права, є обґрунтованим і законним, тому відсутні підстави для його скасування.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, 04.06.2015 Коломийська ОДПІ провела документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо суми боргу анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням за період з 01.01.2013 по 31.12.2013. 
За результатами перевірки складено акт від 04.06.2015 №958/171/ 2706403305 , яким  встановлено порушення вимог:
абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2. статті 164, підпункту "б" пункту 171.2 статті 171, абзацу "в" підпунктів 168.4.5, 168.4.8 пункту 168.4 статті 168, пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, а саме: занижено податок на доходи фізичних осіб в сумі 37007,84грн.;
пункту 179.1 статті 179, підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, а саме: неподання декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік.
18.06.2015 на підставі акта перевірки Коломийська ОДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення №0008561701, яким позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 46429,80грн., у тому числі:  37007,84 грн.  - основний платіж, 9421,96 грн. - штрафні (фінансові) санкції за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік.
Вважаючи прийняті рішення протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про їх скасування.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсотки, що входили до суми заборгованості та анульовані за рішенням кредитора, не є доходом платника податків в розумінні Податкового кодексу України, який підлягає оподаткуванню в порядку абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту  164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тому позивач правомірно не включила до річної податкової декларації суму анульованої банком заборгованості в розмірі 106850,67грн. за нарахованими відсотками за користування кредитом, яка не є доходом. Разом з тим, факт направлення ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення листа про те, що залишок заборгованості вважається сумою боргу, анульованого кредитором, що підлягає оподаткуванню, не є доведеним, оскільки клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи суд не задовольнив у зв`язку з відсутністю оригінала такого поштового повідомлення про вручення кореспонденції. Таким чином, у даному випадку відсутні умови для застосування абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. 
Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив, посилаючись на те, що у спірних правовідносинах мало місце прощення кредитором частини суми отриманого позивачем кредиту, через що вартість активів останнього не зазнала змін (зменшення) через необхідність погашення відповідного боргу, тому  фактично ОСОБА_1 отримала дохід у формі додаткового блага у вигляді суми боргу, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням. При цьому, суд вказав, що аналізуючи предмет позову, наявні докази у справі, для з`ясування обставин, необхідних для повного та об`єктивного вирішення спору по суті та з приводу встановлення яких заявлено клопотання про призначення експертизи, не потребує спеціальних знань, оскільки матеріали справи у їх сукупності містять необхідну і достатню інформацію для надання правової оцінки спірним правовідносинам. Судом констатовано, що кредитор належними доказами підтвердив факт повідомлення ОСОБА_1 про необхідність відображення суми анульованого боргу у податковій звітності та сплати з неї податку.
Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються)  платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та  не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.
Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК України платником податку є, зокрема, податковий агент.
Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей,  визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2       статті 164 ПК України       до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених       статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його  самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощено), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.
За змістом пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.
Відповідно до     статті 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору №06-02/8Ф від 26.01.2006 отримала кредит у ПАТ "Фольксбанк".
18.09.2012 ПАТ "Фольксбанк" та ТОВ "АУЗ Факторинг" (змінено назву на ТОВ «Кредекс» відповідно до протоколу №24/04/2014 загальних зборів учасників ТОВ "АУЗ Факторинг") уклали договір відступлення права вимоги №2, відповідно до умов якого ПАТ "Фольксбанк" відступив право вимоги ТОВ "АУЗ Факторинг" до ОСОБА_1 .
В електронному реєстрі боржників від 02.09.2013 відомості про боржника ОСОБА_1 передано від кредитора ПАТ "Фольксбанк" до нового кредитора -ТОВ "АУЗ Факторинг".
26.09.2013 ТОВ "АУЗ Факторинг" та позивач уклали договір погашення заборгованості, відповідно до умов якого сума основного боргу становила 134708,00дол. США. Позивач сплатила кредитору суму заборгованості в розмірі 115000,00дол. США, залишок становить - 19708,00дол. США. Таким чином, ОСОБА_1 списана кредитна заборгованість у сумі 246718,91грн.
ТОВ "АУЗ Факторинг" відобразило вказану суму боргу в податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (Форма №1-ДФ) за 3 квартал 2013 року за підсумками звітного періоду, в якому такий борг було відшкодовано з ознакою доходу " 126" - додаткове благо.
Апеляційний суд вказав, що ТОВ "АУЗ Факторинг" письмово повідомило боржника ОСОБА_1 про юридичні наслідки прощеної заборгованості у розмірі 246718,91грн., зокрема, про те, що сума боргу, анульованого (прощеного) кредитором, вважається доходом, отриманим платником податку, як додаткове благо, та підлягає оподаткуванню (сплаті), а також про необхідність декларування своїх доходів за підсумками 2013 року (лист від 01.011.2013, вих.№89/ТФ/13, а.с.49, 75).
Як зазначено судом апеляційної інстанції, факт направлення ОСОБА_1 вказаного листа підтверджується матеріалами справи, зокрема, повідомленням про вручення поштового відправлення, відправленого за адресою: АДРЕСА_1 , адресату - ОСОБА_1 , отримане 11.11.2013, що підтверджується підписом на вказаному повідомленні (а.с.43,76), списком рекомендованих листів з повідомленням з фіскальним чеком УДППЗ "УКРПОШТА" від 06.11.2013. 
Крім іншого, умовами договору про погашення боргу, підписаного сторонами, передбачено, що у випадку погашення обумовленої суми коштів позичальником, кредитор бере на себе зобов`язання звільнити позичальника від обов`язку погашення заборгованості по кредитному договору. 
Суд апеляційної інстанції на підставі матеріалів справи та встановлених обставин дійшов обґрунтованого висновку про помилковість позиції суду першої інстанції та правомірно вказав, що ТОВ "АУЗ Факторинг" належними доказами підтвердило факт повідомлення ОСОБА_1 про необхідність відображення суми анульованого боргу у податковій звітності та сплати з неї податку.
Проте, передчасно вважав, що з огляду на викладені обставини та наведені норми матеріального права, позивач отримала дохід у формі додаткового блага у вигляді суми боргу, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не встановивши елементів сум прощеного боргу. 
Верховний Суд зауважує наступне. Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 162.2.17 пункту 16.2 статті 162 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є вичерпним, до якого згідно з підпунктом "д" включається суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Згідно з підпунктом "б" підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Аналіз наведених норм законів дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг. 

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим, проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку. 

Відсутність у підпункті "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (процентного) кредитором за його самосійним рішенням, була усунута шляхом внесення змін Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015. 

Згідно з підпунктом "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 01.01.2015) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.  

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вказує, що прощені (анульовані) банком за його рішенням проценти за користування кредитом та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходом платника податків та, як наслідок, не підлягають оподаткуванню та декларуванню.
У свою чергу, судом першої інстанції правомірно вказано, що відповідно до положень ПК України визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є  фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі.
В зв`язку з цим суд вважав, що відсотки, що входили до суми заборгованості та анульовані за його рішенням, не є доходом платника податків в розумінні ПК України, який підлягає оподаткуванню.
Як слідує з матеріалів справи, за умовами договору про погашення заборгованості від 26.09.2013 станом на 02.09.2013 сума боргу позивача перед кредитором становила 148384,70дол. США, з них: 134708,00дол. США. - основний борг, 13676,70дол. США - відсотки. Позивачем було сплачено кредитору суму заборгованості в розмірі 115000,00дол. США.
Згідно акту перевірки, з посиланням на лист кредитора, податковий орган вказав, що на підставі договору про погашення заборгованості від 26.09.2013 ОСОБА_1 було прощено борг в сумі 246718,91грн.
У свою чергу, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що за умовами договору про погашення заборгованості від 26.09.2013 сума боргу становила 134708,00дол. США. Після сплаченої заборгованості у розмірі 115000дол. США, залишок становила сума - 19708дол. США.  
При цьому, суд першої інстанції без належного обґрунтування та посилань на матеріали справи констатував, що сума заборгованості анульованої за рішенням кредитора становить 13676,70дол. США (або 106850,67грн. за офіційним курсом НБУ станом на 26.09.2013), у тому числі відсотки.
Разом з тим, з урахуванням норм права, що підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, судом апеляційної інстанції не встановлювались та не досліджувались обставини щодо сум прощеного боргу по тілу кредиту, по відсоткам, по штрафам. Вказаному не надана правова оцінка.  
Відтак, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не в повній мірі встановлені обставини, що впливають на прийняття обґрунтованого рішення. 

Приписи Глави 5 КАС України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо. 

Відповідно до вимог статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд звертає увагу, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього КАС України покладає на суд обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи. 

З урахуванням викладеного, суду апеляційної інстанції необхідно всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення. 

Згідно положень частини першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За правилами статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України унормовано, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право   скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

.....................

....................

.....................
В.В. Хохуляк
Л.І.Бившева 
 Т.М. Шипуліна
Судді Верховного Суду