ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 травня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/1658/19
Головуючий у першій інстанції - Березовський О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/711/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
сторони: позивач - Комунальне некомерційне підприємство «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року (місце ухвалення - м. Городня, дата складання повного тексту - 01.03.2020) у справі за позовом Комунального некомерційного підприємства «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, 
                                       В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 року Комунальне некомерційне підприємство «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат. В обґрунтування позову посилались на те, що між сторонами у 2017 році було укладено договір про стажування в інтернатурі, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання безоплатно здійснити стажування в інтернатурі за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» за навчальним планом і програмою, затвердженою для цієї спеціальності МОЗ України, на строк до 31.07.2019.
В позові позивач посилається, що згідно умов укладеного договору Виконавець має право вимагати від Замовника обов`язкового відпрацювання на протязі 4 років в Городнянській ЦРЛ після закінчення інтернатури, та у разі дострокового розірвання договору, невиконання або неналежного виконання договору, повернути грошові кошти витрачені на навчання в інтернатурі.
За період проходження стажування ОСОБА_1 в інтернатурі КНП «Городнянська ЦРЛ» було витрачено на заробітну плату з 01.08.2017 по 31.07.2019 - 98 138, 48 грн, до того нарахування ЄСВ 22% - 21 590,47 грн, окрім заробітної плати витрати на відрядження склали - 27 247, 74 грн, з яких виплачені 18120,00 грн за період з 29.08.2017 по 26.02.2019 та нараховані 9127,74 грн за період з 16.07.2019, загальна сума затрачених фінансових ресурсів складає 146 976, 69 грн.
Наказом № 43-к від 31.07.2019 у зв`язку із закінченням інтернатури ОСОБА_1 було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Враховуючи вимоги Договору та наказу Управління охорони здоров`я Чернігівської ОДА № 22-І від 20.06.2019, після закінчення інтернатури, а саме з 01.08.2019 відповідач мала прибути для працевлаштування на посаду лікаря-анастезіолога до КНП «Городнянська ЦРЛ». Проте, остання на роботу не прибула, заяву про прийняття на роботу не подавала, з питань працевлаштування не зверталася та про причини, що унеможливлюють працю в лікувально-профілактичному закладі не повідомляла.
Для досудового врегулювання спору листом № 01-19/453 від 02.08.2019 відповідача було повідомлено про необхідність виконання умов договору щодо відпрацювання 4 років на посаді лікаря або надати аргументовані причини не з`явлення на роботу, та запропоновано, при небажанні укладати трудові відносини, звернутися до бухгалтерії для відшкодування збитків завданих лікарні за період навчання в інтернатурі. Відповідачем була надана відповідь з якої вбачається, що вона жодні вимоги виконувати не буде.
Позивач зазначає, що лікарнею всі необхідні зобов`язання згідно вимог договору виконані в повному обсязі, ОСОБА_1 отримала освітні послуги та користувалася базою стажування, отримувала всі необхідні виплати, забезпечувалася необхідними умовами.
В позові КНП «Городнянська ЦРЛ» просить стягнути з ОСОБА_1 відшкодування витрат в розмірі 146 976, 69 грн, та судового збору в розмірі 2204, 66 грн на користь КНП «Городнянська ЦРЛ».
Рішенням Городнянського районного суду від 21.02.2020 позовні вимоги КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради в якості відшкодування витрат 116258, 48 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради 1743, 88 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір про стажування, який є обов`язковим для виконання сторонами, позивач умови договору виконав в повному обсязі, проте відповідач в порушення умов укладеного договору відмовилась відпрацювати 4 роки, чим порушила умови договору. Таким чином відповідач повинна відшкодувати лікарні витрати в розмірі 116 258, 48 грн, проте не підлягають стягненню 9 127, 74 грн - кошти, які обліковуються на рахунках позивача як кредиторська заборгованість і не були отримані відповідачем, та 21590, 47 грн - сума нарахування єдиного соціального внеску, оскільки КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради є платником єдиного соціального внеску як роботодавець.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в які просить скасувати рішення Городнянського районного суду від 21.02.2020, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
За доводами скарги суд першої інстанції неправильно надав оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами.
У скарзі заявник посилається, що між сторонами існували відповідні договірні відносини, разом з тим, всю свою інтернатуру відповідач виконувала трудові обов`язки відповідно до своєї посадової інструкції, отримувала заробітну плату за виконані трудові обов`язки свідчить сплата ЄСВ позивачем з заробітної плати ОСОБА_1 . Жодного доказу щодо правомірності вимог позивача, які підтверджують, що позовні вимоги стосуються не заробітної плати, а саме витрат на навчання - надано не було.
Крім того, посилається на ст. 64 ЗУ «Про вищу освіту» та Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, які не містять умов про обов`язковість чотирирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.
У відзиві на апеляційну скаргу КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Городнянського районного суду від 21.02.2020 залишити без змін. В обґрунтування посилається на законність, справедливість та обґрунтованість судового рішення, та безпідставність апеляційної скарги. Посилається, що відповідач з 01.08.2017 по 27.06.2019 проходила навчальні курси в обласних та міських лікарнях, та перебувала в очній частині інтернатури на базі Національної медичної академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика. Тобто за період інтернатури ОСОБА_1 фактично майже не перебувала в Городнянській центральній районній лікарні, яка в свою чергу сплачувала всі необхідні витрати за якісне та добросовісне навчання студента.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що 01.08.2019 між сторонами було укладено договір № 222 про стажування в інтернатурі з якого вбачається, що виконавець бере на себе зобов`язання безоплатно здійснити стажування в інтернатурі за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» за навчальним планом і програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України, на строк до 31.07.2019 (а.с. 26-27).
Пунктами 2.1. та 2.2. вказаного договору передбачено, що  виконавець зобов`язався організувати та здійснити стажування інтерна за навчальним планом і програмою затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України, забезпечити необхідні умови інтерну для здобуття знань та практичних навичок з обраної спеціальності, забезпечити працевлаштування замовника в межах його спеціальності в Городнянській центральній районній лікарні терміном на 4 роки після проходження інтернатури Договором визначено право вимагати від замовника обов`язкового відпрацювання на протязі 4 років в Городнянській ЦРЛ після закінчення інтернатури. У разі дострокового розірвання договору, невиконання або неналежного виконання договору виконавець має право повернути грошові кошти, витрачені на навчання в інтернатурі. 
Згідно п. 3.1. договору замовник взяв на себе зобов`язання прибути до місця навчання в інтернатурі, якісно та добросовісно виконувати навчальні плани і відповідні програми, виконувати вимоги законодавства з організації надання освітніх послуг та після проходження інтернатури відпрацювати за відповідною спеціальністю 4 роки в Городнянській центральній районній лікарні. У разі дострокового припинення договору незалежно від причин такого припинення, замовник компенсує виконавцю грошові витрати, понесені закладом охорони здоров`я і пов`язані з проходженням інтернатури, з урахуванням індексу інфляції за весь період стажування.
Сторони договору обумовили, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами, термін проходження інтернатури становить з 01.08.2017 до 31.07.2019. Договір діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків, передбачених у змісті цього договору. Договір підписано сторонами.
Матеріали справи містять копію рішення Городнянської районної ради Чернігівської області № 356 від 20.12.2018 та копію статуту КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради з яких вбачається, що комунальну організацію «Городнянська центральна районна лікарня» реорганізовано шляхом перетворення її в комунальне некомерційне підприємство «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради (а.с. 4-5, 6-23).
Згідно копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 58 ).
31.07.2017 наказом Городнянської центральної районної лікарні № 59-ос ОСОБА_1 , випускницю Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Анестезіологія та інтенсивна терапія» відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії з 01.08.2017 по 31.07.2019 з посадовим окладом згідно штатного розпису. Керівником практики призначено заступника головного лікаря по медичній частині ОСОБА_8 (підстава: заява ОСОБА_1 , направлення № 226, наказ по УОЗ № 152-0 від 20.07.2017) (а.с. 29).
31.07.2019 наказом по КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради № 43-К звільнено ОСОБА_1 , лікаря-інтерна зі спеціальності «Анестезіологія та інтенсивна терапія» відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії 31.07.2019 у зв`язку із закінченням інтернатури, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Підстава: наказ по ЦРЛ № 59-ос від 31.07.2017. При цьому ОСОБА_1 у вказаному наказі власноручним підписом підтвердила те, що вона ознайомлена з наказом та умовами договору про стажування в інтернатурі № 222 від 01.08.2017 щодо відпрацювання в КНП «Городнянська центральна районна лікарня» після закінчення інтернатури з 01.08.2019 (а.с. 30). 
Згідно витягу з наказу по Управлінню охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 20.06.2019 № 22-І «Про направлення на роботу після закінчення інтернатури» випускницю 2017 року Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця ОСОБА_1 після закінчення інтернатури направлено з 01.08.2019 в розпорядження головного лікаря Городнянської центральної районної лікарні для працевлаштування на посаду лікаря-анестезіолога з посадовим окладом згідно штатного розкладу (підстава: направлення на роботу МОЗ України № 226) (а.с. 25).
Проте, в порушення умов укладеного між сторонами договору про стажування в інтернатурі, вищевказаного наказу по Управлінню охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 20.06.2019 № 22-І, на підставі листа КНП «Чернігівська міська лікарня № 1» Чернігівської міської ради від 22.02.2019 № 25-23/68 відповідач після проходження інтернатури працевлаштувалась у лікарні на посаді лікаря-анестезіолога (а.с. 59).
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами було укладено договір про стажування, який є обов`язковий для виконання сторонами, позивач умови договору виконав в повному обсязі, проте відповідач в порушення умов укладеного договору відмовилась відпрацювати 4 роки, чим порушила умови договору, таким чином відповідач повинна відшкодувати лікарні витрати в розмірі 116 258, 48 грн, проте не підлягають стягненню 9 127, 74 грн - кошти, які обліковуються на рахунках позивача як кредиторська заборгованість і не були отримані відповідачем, та 21590, 47 грн - сума нарахування єдиного соціального внеску, оскільки КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради є платником єдиного соціального внеску як роботодавець.
З рішенням суду в частині задоволених позовних вимог не погодився скаржник ОСОБА_1 , проте судове рішення в частині не задоволених вимог сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог, які оскаржені відповідачем.
З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині не погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.
В обґрунтування наявності підстав для задоволення частково позивних вимог суд першої інстанції послався, що відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що 01.08.2017 між сторонами було укладено договір № 222 про стажування в інтернатурі з якого вбачається, що виконавець бере на себе зобов`язання безоплатно здійснити стажування в інтернатурі за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» за навчальним планом і програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України, на строк до 31.07.2019, який відповідає вимогам цивільного законодавства щодо свободи договору (ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України). Крім того, вказаний договір не визнавався судом недійсним, відповідний зустрічний позов стороною відповідача заявлено не було, а отже він є обов`язковим для виконання його сторонами та має виконуватися належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також відшкодування збитків та моральної шкоди. 
Статтею 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996 визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.
Згідно з п.п. 3.6.2, 4.2 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я № 291 від 19.09.1996 лікар-інтерн зараховується на посаду лікаря, працює під керівництвом лікаря, призначеного його безпосереднім керівником.
У пункті 7.3. вказаного Положення зазначається, що заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством.
Згідно з п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
У той же час, відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Отже, обов`язок відповідача відшкодувати у бюджет позивача повну вартість навчання та компенсувати замовнику всі витрати за умов, що були погоджені між сторонами, зокрема у разі, якщо він був звільнений за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, випливає зі ст.ст. 525, 526, 530, 610-612, 629 ЦК України, а також п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996, п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997, та п.п. 3.6.2, 4.2, 7.3 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я № 291 від 19.09.1996.
Зазначений правовий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постановах Верховного Суду: від 19.09.2018 (справа № 607/3690/17), від 31.10.2018 (справа № 607/3681/17-ц), від 30.01.2019 (справа № 607/3682/17), - які суд першої інстанції врахував при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Разом з тим, як вбачається суд першої інстанції встановив, що витрати складаються зі сплачених ОСОБА_1 в період навчання заробітної плати, нарахованого ЄСВ та витрат на відрядження.
За час проходження інтернатури позивач сплатив відповідачу заробітну плату у загальному розмірі  98 138,48 грн та витрат на відрядження 27247,74 грн, з яких виплачено 18120,00 грн, що вбачається із документів, долучених до позовної заяви (а.с. 31-33, 35). 
Проте, передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю-інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату та витрат на відрядження витратами на навчання, які поніс позивач, судом не вбачається, оскільки умовами  п. 1 Договору визначено безоплатне стажування в інтернатурі, крім того строк дії визначений до 31.07.2019.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 та ч.ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Оскільки, виходячи із встановлених судом обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального права, заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
З врахуванням наведеного є необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що  укладена між сторонами угода від 01.08.2017 року не містить жодних положень, які б зобов`язували відповідача виконувати будь-яку роботу, а навпаки покладає на ОСОБА_1 обов`язки якісно та добросовісно виконувати навчальні плани і відповідні програми, виконувати вимоги законодавства з організації надання освітніх послуг. 
Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що , що у пункті 7.3. вказаного Положення зазначається, що заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством.
З укладеної між сторонами угоди випливає, що нею передбачений обов`язок відповідача у разі порушення умов договору відшкодувати витрати, понесені позивачем у зв`язку з безпосереднім навчанням спеціаліста, однак із цього жодним чином не вбачається, що до цих витрат відноситься оплата праці самого спеціаліста, позаяк поряд із процесом навчання під час інтернатури лікар-інтерн також виконує й інші обов`язки, покладені на нього, за що і отримує заробітну плату. Посилання позивача, що лікар - інтерн не виконувала роботу у лікувальному закладі, спростовуються даними наказу від 31.07.2017 Городнянської центральної районної лікарні № 59-ос,  згідно якого ОСОБА_1 , випускницю Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Анестезіологія та інтенсивна терапія» відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії з 01.08.2017 по 31.07.2019 з посадовим окладом згідно штатного розпису та наказу від 31.07.2019 по КНП «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради № 43-К, згідно якого звільнено ОСОБА_1 , лікаря-інтерна зі спеціальності «Анестезіологія та інтенсивна терапія» відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії 31.07.2019 у зв`язку із закінченням інтернатури, п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто в межах трудового законодавства (а.с. 29,30).
Таким чином, позиція позивача щодо того, що заробітна плата та витрати на відрядження лікаря-інтерна відноситься до витрат на його навчання, які підлягають відшкодуванню у бюджет позивача у разі порушення відповідачем умов угоди про його підготовку як фахівця із вищою медичною освітою, на думку суду, є безпідставною.
Відповідно до ст.127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. 
Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю   заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником роботодавцю чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи.
Відповідно до ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.
Відповідно до ст.53 Конституції України, держава забезпечує доступність і безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання.
Також судом апеляційної інстанції враховано, що між сторонами виникли трудові відносини за взаємною згодою, оскільки наряду з процесом навчання під час проходження інтернатури інтерн виконує і обов`язки, покладені на нього трудовим договором.
Відповідно до наказу  від 31.07.2017 відповідача було зараховано на посаду лікаря-інтерна з посадовим окладом згідно штатного розпису(а.с. 29), за що отримує заробітну плату, також службові відрядження входять у склад заробітної плати, а саме грошові компенсаційні витрати у виді добових віднесено до додаткової заробітної плати, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції, що  заробітну плату та витрати на відрядження лікаря-інтерна, які  входять до  складу  заробітної плати, сплачував саме позивач і виплачені відповідачу вказані грошові кошти являються саме тими витратами, які поніс заклад охорони здоров`я у зв`язку з проходженням інтернатури ОСОБА_1 ., є необгрунтованими.
Враховуючи вищевикладене, на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволених вимог з постановлення апеляційним судом рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задовольняється, з позивача  підлягає стягненню у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції  сплачений судовий збір у сумі 3307,00 грн.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання стягнення витрат на правову допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали квітанцій про оплату вказаних послуг.  
Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року в частині задоволених вимог про відшкодування витрат скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог.
У іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Городнянська центральна районна лікарня» Городнянської районної ради ( місцезнаходження : вул. Чернігівська, буд. 26, м. Городня, Чернігівської області, 15100, код ЄДРПОУ 02006225 ) на користь ОСОБА_1 ( місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір сплачений за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3307,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
У відповідності до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повний текст судового рішення складено 20.05.2020.

Головуючий                                                        Судді :