ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
28 травня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 761/19069/18
 
провадження № 22-ц/824/31/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
позивач -    ОСОБА_1 
 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги   ОСОБА_1 , ОСОБА_3  на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у складі судді Мальцева Д.О., повний текст складений 07.11.2019 року,
встановив:
 
У травні 2015 року позивач звернувся з даним позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідно до якого просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 29 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяною Володимирівною, зареєстровано в реєстрі за № 2299.
Позов обґрунтовував тим, що в травні 2015 року йому стало відомо, що квартира, яка є спільною сумісною власністю його та його дружини ОСОБА_2 була відчужена відповідачу ОСОБА_3 на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2014 року, проте з боку продавця від імені ОСОБА_2 та на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 . Разом з тим, оскільки позивач як співвласник вказаної квартири свою згоду на її продаж не надавав, при цьому приватний нотаріус, яка вчиняла правочин, знехтувала приписами законодавства про нотаріат, не витребувала необхідні документи для вчинення нотаріальної дії, тому в силу положень ст. 60, ч. 1 ст. 63, ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 238, ст. 368, 369, 1003 ЦК України, ст.50 Закону України «Про нотаріат», договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам закону та має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. 
Оскільки позивач не брав участі в укладанні оспорюваного Договору, проте вказаним договором порушуються його законні права і охоронювані законом інтереси, тому останній звернувся до суду з вказаним позовом. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року позов було задоволено. 
Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 29.07.2014 року, зареєстрованого у реєстрі № 2299.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить змінити рішення шляхом доповнення його мотивувальної частини наданням належної правової оцінки його аргументам про те, що підставою визнання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири недійсним є також обставини, які виникли внаслідок порушення нотаріусом встановленого Законом порядку його нотаріального посвідчення.   
Не погоджуючись з рішенням відповідач ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на відсутність предмета спору оскільки недійсність спірного договору з підстав недійсності довіреності та заяви про згоду подружжя на продаж спільного сумісного майна вже була предметом судового розгляду за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 й рішенням суду від 23.10.2019 року позов було задоволено, спірний договір визнано недійсним, постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2020 року рішення суду від 23.10.2019 року за позовом ОСОБА_2 залишено без змін.  
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 посилаються на те, що позивач участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_2 не брав, тому позови не є тотожними, оскільки в них не збігаються сторони та предмет спору, оскільки у даній справі предметом спору є право ОСОБА_1 , як співвласника спірного майна володіти, користуватись та розпоряджатися спірною квартирою, тому просять скаргу залишити без задоволення.
В суді апеляційної інстанції позивач просив задовольнити його апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, а у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовити.
Відповідач ОСОБА_2 просила у задоволенні скарг відмовити, рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.12.1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (Свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 ).
19.04.2000 року  на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Козярик Н.С., зареєстровано в реєстрі за № 23-924, відповідачем ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Враховуючи вище викладене, суд дійшов вірного висновку, що квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана відповідачем ОСОБА_2 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, є спільною сумісною власністю подружжя. 
З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2014 між ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С.П. 11.07.2015 за р. № 672, та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяною Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №2299.
Відповідно до умов Договору, Продавець передав, а Покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 830 000,00 грн. та представник Продавця своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру.
Для укладення вказаного Договору приватному нотаріусу КМНО Щербак Т.В. було надано пакет документів, зокрема, заяву ОСОБА_1 від 14.07.2014, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєвою В.В. та зареєстровану в реєстрі за №626.
Відповідно до змісту цієї заяви, ОСОБА_1 дає згоду на укладення його дружиною, ОСОБА_2 , Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та стверджує, що зазначений Договір купівлі-продажу, з текстом якого ОСОБА_1 ознайомився, укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього Договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.
В подальшому спірна квартира була відчужена відповідачем 2 ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б., зареєстровано в реєстрі за № 2251, а потім за Договором купівлі-продажу квартири від 17.04.2015 року ОСОБА_6 .
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що по факту незаконного заволодіння квартирою позивача та відповідача 1 розпочате кримінальне провадження №12015100100005943.
Висновками експертів від 11.12.2015 року №75/тдд та від 24.12.2015 року №74/тдд, які складені в межах кримінального провадження №12015100100005943 встановлено, що підписи в довіреності від 11.07.2014 року виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис в заяві від 14.07.2014 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.11.2017 по справі № 200/15072/16-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсною довіреність, посвідчену 11.07.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем Сергієм Петровичем, за реєстраційним номером 672. Рішення набрало законної сили 21.11.2017 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року по справі № 761/39753/16-ц задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_8 та визнано неправомірними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєвої Вікторії Вікторівни при засвідченні 14.07.2014 справжності підпису на згоді на продаж квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої в реєстрі за № 626. Рішення суду набрало законної сили 06.02.2019.
Таким чином, суд дійшов висновку, що заяву щодо згоди на відчуження спільної квартири позивач не підписував та, відповідно не надавав приватному нотаріусу.
Судом також враховано той факт, що від імені дружини позивача під час укладення спірного Договору, на підставі довіреності, яка не підписувалась нею та яка в подальшому була визнана в судовому порядку недійсною, діяла особа, яка фактично не мала права підпису Договору купівлі-продажу та не була уповноважена на його укладення.
Вказані обставини також підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2020 року.
Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що договір купівлі-продажу квартири від 29.07.2014 не відповідає вимогам ч. 1 ст.65 СК України, ч. 2 ст.369 ЦК України, а відтак ст. 203 ЦК України, оскільки суперечить актам цивільного законодавства, порушує право спільної сумісної власності позивача на спірне майно, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не врахував його аргументи про те, що підставою визнання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири недійсним є також обставини, які виникли внаслідок порушення нотаріусом встановленого Законом порядку його нотаріального посвідчення, є безпідставними.
Так, суд першої інстанції встановив фактичні обставини неправомірності дій приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєвої В.І. при засвідченні 14.07.2014 справжності підпису на згоді на продаж квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої в реєстрі за № 626, що було предметом розгляду судом у іншій справі та підтверджено відповідним судовим рішенням, тому враховано у даній справі та відповідно також було підставою про задоволення позовних вимог.
Посилання відповідача ОСОБА_3 у скарзі щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, не заслуговують на увагу, оскільки позивач ОСОБА_1 не був учасником іншої справи за позовом ОСОБА_2 , тобто у зазначених справах не збігаються сторони та предмет спору, тому позови не є тотожними.
 Отже за таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг немає, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив :
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_3  залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                            

Судді :