КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи:761/45804/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4583/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
21  травня   2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Чобіток А.О.,  Ящук Т.І.
          секретарі - Шепель К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області  про позбавлення батьківських прав, 
 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на    рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від  21 листопада   2019 року,  
 
встановив:
у листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на  те, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва  від 21 листопада 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.
 Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність рішення суду обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 15.03.2008. Від шлюбу у них  ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2008 року  шлюб між ними було розірвано і син залишився проживати разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2008 року на її користь було стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина. Відповідач з дня народження сина жодного разу з ним не бачився, аліменти не сплачує, не цікавиться життям сина.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада  2019 року в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів свідомого невиконання відповідачем своїх обов`язків, а відсутність даних про відвідування ним батьківських зборів не свідчить про таке ухилення. 
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам. 
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої  Верховною Радою  України 27 лютого 1991 року, стст. 7, 141, 150, 164 СК України.
Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 15.03.2008, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2008 року. Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2010 року було стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі ј частини від його доходів.
Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач не спілкується з сином, не сплачує аліментів на його утримання. Також позивачем було надано Довідку від 14.05.2018  з Мелітопольскої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня №13, відповідно до якої ОСОБА_4 навчається в З-А класі вказаної школи. Протягом 3 років батько дитини не відвідує батьківські збори та не цікавиться шкільним життям.
Суд першої інстанції правильно  взяв до уваги Висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, який був затверджений Рішенням від 25.04.2019 №86/14. Відповідно до вказаного Висновку на даний час неможливо з`ясувати думку батька та його ставлення до дитини, фактичні причини ухилення батька від участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини, а тому було вирішено не підтримувати позовну заяву ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
В ч. 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Ч. 5  статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 статті 19 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1  статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч. 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
З вказаної норми слідує, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначав, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. 
Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки всі були предметом перевірки суду першої інстанції.
Позивач при зверненні до суду не надала даних про наявність заборгованості по аліментам, хід виконавчого провадження. При розгляді справи в суді першої інстанції позивач також інших доказів не надала, просила розглядати справу в її відсутність. В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач не з`явилась, просила розглядати справу в її відсутність. 
Відповідно до чч. 3 та 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням або  не вчиненням нею процесуальних дій. 
В постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа №420/1075/17) зазначається, що відсутність участі у вихованні дитини через проживання одного з батьків на окупованій території не може свідчити про злісне ухилення від участі у вихованні дитини, оскільки це об`єктивно ускладнює спілкування та участь у її вихованні. 
Належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2   від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано. Тому суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.  
Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення зі ОСОБА_2   на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки стягнення аліментів  є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено  докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2020 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді