П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7177/19	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
рішення суду 1 інстанції прийнято у м. Одеса
31 січня 2020 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                       Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в якому просив: визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо не правильного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за періоди з лютого по жовтень 2010 року включно протиправними; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити різницю між належною до виплати індексацією грошового забезпечення та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з лютого 2010 по жовтень 2010 року включно, вважаючи базовим місяцем для обчислення індексації лише січень 2008 року; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за періоди з січня 2008 року по лютий 2010 року включно, з листопада 2010 року по листопад 2013 року включно та з серпня 2015 року по березень 2018 року включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну індексацію грошового забезпечення за періоди з січня 2008 року по лютий 2010 року включно, з листопада 2010 року по листопад 2013 року включно та з серпня 2015 року по березень 2018 року, вважаючи базовими місяцями для обчислення індексації лише січень 2008 року; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за не використані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.02.2019 року; визнати дії Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не правильного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за періоди з листопада 2013 року по вересень 2015 року включно, протиправними; зобов`язати Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити різницю між належною до виплати індексацією грошового забезпечення та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з листопада 2013 року по вересень 2015 року включно, вважаючи базовим місяцем для обчислення індексації лише січень 2008 року.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що під час проходження військової служби за період з січня 2008 року по лютий 2010 року, з листопада 2010 року по листопад 2013 року, з серпня 2015 року по березень 2018 року йому не нараховувались та не виплачувалась військовою частиною НОМЕР_1 індексація грошового забезпечення та за період з лютого 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2013 року по вересень 2015 року, позивачу не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки індексація грошового забезпечення. індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, а відповідачі діяли всупереч положень ст.43 Конституції України чим порушили право позивача на заробітну плату та своєчасне одержання винагороди за працю. Також зазначає, що у період з 31.10.2017 року по 01.12.2017 року він приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та отримав посвідчення учасника бойових дій ( НОМЕР_2 ), при цьому додаткову пільгову оплачувану відпустку, передбачену чинним законодавством України для учасника бойових дій, з 2017 року та до моменту звільнення з військової служби, позивач не використовував та компенсації після звільнення в запас не отримував. Таким чином, на час прийняття наказу №46 від 23.02.2019 року про виключення його зі списків особового складу, відповідачем не було здійснено всіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2017, 2018 то 2019 роки.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, військовою частиною НОМЕР_1 та Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки подано апеляційні скарги, в яких кожен з апелянтів наголошує про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та ухвалення оскаржуваного рішення без надання належної оцінки усім наявним обставинам та доводам, просять скасувати рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у відповідній частині.
Зокрема, апелянт – військова частина НОМЕР_1 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано п. 6 Порядку № 1078 за яким проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року – лютому 2018 року у Міністерства оборони України не було. Стосовно вимоги про надання додаткової відпустки та компенсації за таку відпустку зазначив, що враховуючи вимоги ч. 17 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану, додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються.
Апелянт - Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у своїх доводах вказує на те, що у період з листопада 2013 року по вересень 2015 року, як орган він не існував, у зв`язку із чим не має нараховувати та сплачувати індексацію грошового забезпечення позивача. Не визначено, що Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є правонаступником Одеського обласного військового комісаріату. Стосовно суті справи, позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що основний розмір його грошового забезпечення змінився у січні 2008 року, що свідчить про безпідставне задоволення зокрема позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити різницю між належною до виплати індексацією грошового забезпечення та виплаченою, вважаючи базовим місяцем для обчислення саме січень 2008 року.
В судове засідання, призначене на 30.04.2020 року сторони або їх представники не з`явились, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи за апеляційними скаргами, про причини неприбуття суд не повідомили, заяв (клопотань) про відкладення розгляду справи до суду не надали.
На підставі зазначеного, в силу пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 14.10.2005 року по 23.02.2019 року проходив військову службу в Південному оперативному командуванні.
Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та на підставі посвідчення НОМЕР_2 , ОСОБА_1 в період з 31.10.2017 року по 01.12.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей та є учасником бойових дій (а.с.18).
Наказом начальника Генерального штабу - головнокомандувача Збройних сил України № 29 від 25.01.2019 року, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за станом здоров`я (а.с.16).
Наказом командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 № 46 від 23.02.2019 року, позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.17).
Згідно листа Департаменту фінансів за вих. №248/1485 від 26.03.2018 року за підписом директора Департаменту полковника ОСОБА_3 визначено, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міноборони не було, обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення необхідно здійснювати з квітня 2018 року (а.с.20).
Згідно листа Департаменту фінансів за вих. №248/2839 від 11.04.2019 року за підписом директора Департаменту полковника Дяченко С.В. визначено, що місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення для всіх військовослужбовців (незалежно від того, коли військовослужбовець прийнятий на військову службу, коли перемістився на посаду з більшим посадовим окладом, коли присвоєно чергове військове звання або встановлені різні надбавки та доплати і премії) буде місяць, наступний за місяцем, в якому відбулося підвищення посадових окладів для військовослужбовців згідно постанови Кабінету Міністрів України. Ураховуючи, що в березні 2018 року у військовослужбовців посадові оклади збільшились, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розраховується з квітня 2018 року (а.с.22-23).
Листом Департаменту фінансів вих.№0290П-1094/10 від 25.07.2019 року повідомлено, що для виплати індексації в січні 2016 - лютому 2018 року фінансового ресурсу в Міністрерстві оборони Україи не було. Фінансування на виплату індексації не здійснювалось. Згідно з роз`ясненнями Мінсоцполітики механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, не передбачені (а.с.24).
Не погоджуючись з діями військової частини НОМЕР_1 щодо не правильного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за періоди з лютого по жовтень 2010 року, бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за періоди з січня 2008 року по лютий 2010 року включно, з листопада 2010 року по листопад 2013 року включно та з серпня 2015 року по березень 2018 року, бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за не використані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, а також не погоджуючись з діями Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не правильного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за періоди з листопада 2013 року по вересень 2015 року включно, вважаючи їх незаконними та протиправними, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, проте позивачу за період з січня 2008 року по лютий 2010 року, з листопада 2010 року по листопад 2013 року, з серпня 2015 року по березень 2018 року не нараховувались та не виплачувалась військовою частиною НОМЕР_1 індексація грошового забезпечення та за період з лютого 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2013 року по вересень 2015 року, позивачу не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправні дії відповідачів. Також, оскільки ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки з 2017 року та до моменту звільнення з військової служби, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.
Судова колегія з такими висновками суду першої інстанції погоджується та вважає їх правильними, виходячи з наступного.
Згідно ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців-діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
До складу грошового забезпечення, за приписами ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця, при цьому, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Приписами ч. 1 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-ХІІ від 03.07.1991 року встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Підстави для проведення індексації визначені ст.4 Закону №1282-ХІІ, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
За офіційною інформацією Міністерства фінансів України, наданою в засобах масової інформації, величина індексу споживчих цін у 2015-2018 роках перевищила поріг індексації 103 відсотка.
У зв`язку з індексацією, згідно вимог ст. 5 Закону України №1282-ХІІ підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону №1282-XII).
У відповідності до ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно з ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначаються Порядок №1078.
Відповідно до п.4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
На підставі аналізу наведених положень законодавства суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Колегія суддів звертає увагу, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, проте, як було вірно встановлено судом першої інстанції, за період з січня 2008 року по лютий 2010 року, з листопада 2010 року по листопад 2013 року, з серпня 2015 року по березень 2018 року не нараховувались та не виплачувалась військовою частиною НОМЕР_1 індексація грошового забезпечення та за період з лютого 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2013 року по вересень 2015 року, позивачу не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправні дії відповідачів.
При цьому, згідно рішення Конституційного суду України №9-рп/2013 від 15.01.2013 року, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положенням ч.5 ст.95 Кодексу законів про працю України, ст.33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Враховуючи вищезазначене рішення суду, положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність дій відповідачів щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення, оскільки вказані відповідачами обставини щодо відсутності у січні 2016 року - лютому 2018 року фінансових ресурсів для виплати індексації грошового забезпечення, не позбавляють обов`язку військову частину НОМЕР_1 та Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки провести індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.
Стосовно визначення базового місяця для індексації грошового забезпечення – січень 2008 року, колегія суддів відхиляє доводи апелянта – Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про те, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зміни основного розміру його грошового забезпечення у січні 2008 року, оскільки як свідчать матеріали справи та зазначалось позивачем, посадовий оклад військовослужбовців Збройних Сил України за час служби збільшувався з 01.01.2008 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.01.2007 року та з 01.03.2018 року на підставі Постанови Кабінету міністрів України № 704 від 30.08.2017 року, а отже вказані місяці – січень 2008 року та березень 2018 року є місяцем підвищення доходу для проведення подальшої індексації.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на 2017, 2018, 2019 роки та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити таку компенсацію, суд першої інстанції правильно послався на наступні норми права.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22 жовтня 1993 року (далі - Закон №3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до положень ст.4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР від 05 листопада 1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону №504/96-ВР визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-XII), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Відповідно до положень абзацу третього пункту 14 статті 101Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Аналізуючи вказане, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
До того ж, згідно пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07 червня 2018 року, (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, про що було правильно зазначено судом першої інстанції.
Судова колегія зазначає, що така позиція суду першої інстанції повністю узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 серпня 2019 року по справі №620/4218/18, які, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02 червня 2016 року є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Враховуючи ознаки адміністративної справи №420/7177/19, а саме: суб`єктний склад сторін, підстави спору, предмет розгляду даної справи, відносини, що регулюються одними нормами права, а також аналогічні вимоги в частині не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити таку компенсацію, суд першої інстанції правильно зазначив, що адміністративна справа №420/7177/19 є типовою справою, і правомірно врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/19 до даних правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби, оскільки як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки з 2017 року до моменту звільнення з військової служби.
Відповідно до ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Крім того, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. У зв`язку з чим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Щодо доводів апелянта – Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про те, що він не є правонаступником Одеського обласного військового комісаріату та вимоги заявлені до цього органу задоволені судом першої інстанції протиправно, оскільки у період з листопада 2013 року по вересень 2015 року даний орган не існував, судова колегія зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи та було встановлено судом, ОСОБА_1 у період з листопада 2013 року по вересень 2015 року перебував на фінансовому забезпеченні в Одеському військовому комісаріаті, у зв`язку із реорганізацією Південного оперативного командування, у якому проходив військову службу.
Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.11.2018 року № 332/1/18дск «Про проведення додаткових організаційних заходів Збройних Сил України в 2018 році» та директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 01.12.2018 року № 17дск «Про проведення додаткових організаційних заходів в військах оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у 2018 та 2019 роках», наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.12.2018 № 517 «Про введення в дію штату ІНФОРМАЦІЯ_3 », ІНФОРМАЦІЯ_4 з 29.12.2018 переформовано у Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
09.01.2019 щодо Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки були вчинені реєстраційні дії, про що свідчить довідка з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.01.2019 за № 6/19.
Отже, починаючи з 29.12.2018 установа «Одеський обласний військовий комісаріат» переформована в установу з назвою «Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки».
Таким чином, доводи апелянта щодо невизначеності при переформуванні Одеського обласного військового комісаріату його правонаступника не заслуговують на увагу.
Нормою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.