ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3292/20 Справа № 215/5541/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 215/5541/17 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.,
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року, яке ухвалено  суддею Науменко Я.О. у місті Кривому  Розі  Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року, - 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна.
В обґрунтування позову зазначено, що з 18.09.2010 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період подружнього життя, на спільні кошти, сторонами були придбані трикімнатна квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «ЗАЗ-1103», які зареєстровані на ім`я відповідача. 
Оскільки вказане майно було придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя, позивач, уточнивши позовні вимоги в останній їх редакції, просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, автомобіль залишити у користування відповідача, стягнувши з нього на її користь компенсації за 1/2 частину автомобіля у розмірі 17500 грн. 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Здійснено поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є спільною сумісною власністю, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,7 кв. м, житловою площею 45,5 кв.м.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині, за кожним, на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв.м, житловою площею 45,5 кв.м.
Закрито провадження в частині поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є спільною сумісною власністю, а саме: автомобіля марки «ЗАЗ-110307ЗНГ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова VIN- НОМЕР_3 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1125 грн. - витрат по сплаті судового збору та 3000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2  ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що сам по собі факт придбання спірного майна у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач зазначає, що придбав спірну квартиру 27.12.2013 році у період перебування у шлюбі з позивачем, проте не за спільні сімейні кошти, а за кошти батька відповідача - ОСОБА_4 , який для цього продав свою однокімнатну квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27.12.2013 року, посвідченого тим же державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І. Вказані договори реєструвалися в одного нотаріуса в один день у порядку наступної черги: спочатку договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, яка належала батьку відповідача, а потім договір купівлі-продажу спірної квартири, яку відповідач придбав за гроші батька, отримані останнім від продажу свого нерухомого майна, про що свідчать номера бланків, якими посвідчені вказані договори. Таким чином, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 не є спільною власністю подружжя та не підлягає поділу, оскільки була придбана за особисті кошти відповідача. Крім того відповідач зауважує, що що ОСОБА_4 фактично свою квартиру продав за 13200 доларів США, які потім дав відповідачу для придбання останнім квартири за фактичну вартість у 11 700 доларів США.
Також відповідач заперечує проти поділу автомобіля, так як поділ усього рухомого майна, в точу числі і спірного автомобіля здійснено у добровільному порядку через укладення усного договору поділу рухомого майна, а також згоди позивача щодо конкретного поділу майна, про що свідчить написана нею розписка від 11.08.2017 року. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони з 18 вересня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року між ними розірвано (том 1 а.с.7,9).
Від шлюбу мають малолітню дочку - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.8).
27 грудня 2013 року, в період перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І., за реєстровим № 1-2112, відповідно до якого на ім`я відповідача ОСОБА_2 , за письмовою згодою дружини відповідача по справі, придбано квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 77200 грн.(т.1 а.с.11-12).
При цьому у п.11 даного договору вказано, що дружина покупця в заяві надала згоду своєму чоловіку на укладення цього договору.
У заяві ОСОБА_1 - позивача по справі, поданою нею до Другої Криворізької державної нотаріальної контори надано згоду її чоловіку - ОСОБА_2 на укладення договору купівлі квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 . Крім того, позивачем у цій заяві підтверджено, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому ОСОБА_1 у заяві стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (том 1 а.с.13).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 15611913 від 27.12.2013 року наданого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І., вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником об`єкту житлової нерухомості - трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1-2112 від 27.12.2013 року (том. 1 а.с.10).
Відповідно до Звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкту оцінки від 06.07.2017 року суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9 , ринкова вартість трикімнатної квартири загальною площею 61,7 м2, житловою площею 45,5 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає 189 915 грн. (том 1 а.с.14-32).
Відповідно до Звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкту оцінки від 28.12.2017 року суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9 , середня ринкова вартість трикімнатної квартири загальною площею 61,7 м2, житловою площею 45,5 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з округленням, отримана порівняльним підходом, складає 99 192 грн. (том 1 а.с.121-138).
Крім того, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 08.10.2011 року ОСОБА_2 належить автомобіль марки ЗАЗ моделі 110307 ЗНГ VIN- НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1197, жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску (том 1 а.с.92).
Із звіту про оцінку транспортного засобу, складеного 28 грудня 2017 року СОД ФОП ОСОБА_9 , вбачається, що середня ринкова вартість автомобіля ЗАЗ 110307 ЗНГ. Державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер ( VIN ) НОМЕР_3 на дату оцінки складає 29512 грн. (том 1 а.с.93-99).
Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки ЗАЗ моделі 110307 ЗНГ VIN- НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1197, жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску.
19 листопада 2019 року позивач подала суду заяву, в якій відмовилась від своїх позовних вимог у частині поділу спірного автомобіля, у зв`язку з чим оскаржуваним рішенням  провадження в частині поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є спільною сумісною власністю, а саме: автомобіля марки «ЗАЗ-110307ЗНГ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_6 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 закрито.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу, тому є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частках.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач ОСОБА_1 звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач ОСОБА_2 , якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію.
Як вбачається із матеріалів справи, 27 грудня 2013 року, в період перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І. за реєстровим № 1-2112, відповідно до якого на ім`я відповідача ОСОБА_2 , за письмовою згодою дружини - позивача по справі, придбано квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 77200 грн. (т.1 а.с.4-5).
Доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 суду не надано, не містять таких доказів й матеріали справи.
Отже, встановивши, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , була придбана сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем ОСОБА_2 за кошти, що належать йому особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя та необхідність його розподілу.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку, а відповідачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти.
Так, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, відповідач зазначає, що для признання квартири ним були витрачені кошти батька - ОСОБА_4 , який для цього продав свою однокімнатну квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27.12.2013 року, посвідченого тим же державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І. Відповідач зауважує на тому, що вказані договори реєструвалися в одного нотаріуса в один день у порядку наступної черги: спочатку договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, яка належала батьку відповідача, а потім договір купівлі-продажу спірної квартири, яку відповідач придбав за гроші батька, отримані останнім від продажу свого нерухомого майна, про що свідчать номера бланків, якими посвідчені вказані договори. 
Однак, колегія суддів не може прийняти до уваги вказані вище обставини як доказ того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 , після продажу належної йому на праві власності квартири, отримані кошти передав відповідачу по справі. 
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, присутня при укладенні договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 подала заяву нотаріусу, в якій зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому, договір купівлі-продажу квартири укладається її чоловіком в інтересах сім`ї.
Отже, відповідачем по справі не доведено, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, а відтак не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4  фактично свою квартиру продав за 13200 доларів США, які потім дав відповідачу для придбання останнім квартири за фактичну вартість у 11 700 доларів США, оскільки підтверджуючих цьому документів суду надано не було. Як вбачається із матеріалів справи, Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного відповідачем ОСОБА_2 зі згоди свої дружини, передбачено, що вартість зазначеної квартири становить 77200 грн., доказів того, що вона придбана за 11 700 доларів США відповідачем не подано.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він заперечує проти поділу автомобіля, так як поділ усього рухомого майна, в точу числі і спірного автомобіля здійснено у добровільному порядку через укладення усного договору поділу рухомого майна, а також згоди позивача щодо конкретного поділу майна, про що свідчить написана нею розписка від 11.08.2017 року, оскільки оскаржуваним рішення провадження в частині поділу автомобіля закрито.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року. 

Головуючий:        
                                       
Судді: