Постанова 
Іменем  України
 
23 березня 2020 року
м. Київ
справа № 159/483/17
провадження № 61-10185св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук Альона Юріївна,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області у складі судді Панасюка С. Л. та постанову Волинського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Данилюк В. А., Здрилюк О. І.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук А. Ю. (далі - приватний нотаріус Кушнерук А. Ю.) про визнання правочинів недійсними.
На обґрунтовування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з відповідачем мати - ОСОБА_3 . 22 лютого та 27 квітня 2016 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Кушнерук А. Ю. заяви про прийняття спадщини за заповітом та за законом. На її думку ОСОБА_2 за своїм психічним станом не здатний вчинити правочини, спрямовані на прийняття спадщини, а тому просила визнати їх недійсними.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, мотивоване тим, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 12 квітня 2018 року № 98 ОСОБА_2 у період вчинення односторонніх правочинів 22 лютого 2016 року та 27 квітня 2016 року міг та на цей час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивач не надала жодних доказів на підтвердження протилежного. У сукупності з висновком експерта та встановленими обставинами справи щодо способу життя ОСОБА_2 суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи наявні копія довідки Волинського обласного бюро медико-соціальної експертизи від 14 лютого 1997 року серії МСЕ № 127046 та копія витягу із акта огляду у МСЕК Волинського обласного бюро медико-соціальної експертизи від 14 лютого 1997 року № 127046, у яких зазначено, що відповідач є особою з інвалідністю першої групи з дитинства, непрацездатний та потребує сторонньої допомоги, його діагноз - наслідки перенесеного менінгіту із значним інтелектуально-мнестичним зниженням. На думку заявника цей діагноз виключає здатність ОСОБА_2 вчиняти правочини, які є предметом спору. Висновок судово-психіатричного експерта не відповідає вимогам статті 102 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), є неясним і неповним. Суди не призначили додаткової експертизи, чим порушили норми процесуального права. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у травні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть від 29 грудня 2015 року серії НОМЕР_1 (а. с. 6).
Сторони у справі є дітьми ОСОБА_3 , а відповідно - спадкоємцями першої черги після її смерті.
16 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Кушнерук А. Ю. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . У заяві ОСОБА_1 повідомила про ще одного спадкоємця за законом - ОСОБА_2 .
У Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) приватний нотаріус Кушнерук А. Ю. виявила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Дудою Л. В. 04 квітня 2008 року за реєстровим № 580 від імені ОСОБА_3 .
Згідно із заповітом ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.
16 лютого 2016 року приватний нотаріус Кушнерук А. Ю. повідомила ОСОБА_2 про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 
22 лютого 2016 року відповідач подав приватному нотаріусу Кушнерук А. Ю. заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а 27  квітня 2016 року - заяву про прийняття спадщини за законом.
Зазначені заяви посвідчені приватним нотаріусом Кушнерук А. Ю., яка перевірила особу ОСОБА_2 та його дієздатність.
Суди також встановили, що ОСОБА_2 не визнаний недієздатним або обмежено дієздатним, жодних судових рішень щодо обмеження цивільної дієздатності чи визнання його недієздатним позивач не надала.
З метою повного з`ясування всіх обставин справи, суд першої інстанції ухвалою від 05 липня 2017 року призначив у справі судово-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_2 .
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 12 квітня 2018 року № 98 у період вчинення односторонніх правочинів 22 лютого 2016 року та 27 квітня 2016 року ОСОБА_2 виявляв, як і виявляє у цей час, ознаки психічного розладу у формі легкої розумової відсталості (внаслідок раннього менінгоенцефаліту) з помірним мовним недорозвитком без поведінкових порушень. За своїм психічним станом у період вчинення односторонніх правочинів 22 лютого 2016 року та 27 квітня 2016 року ОСОБА_2 міг і на цей час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наявний у ОСОБА_2 на цей час психічний розлад не повністю відповідає діагнозам, зазначеним у досліджених медичних картах. За своїм психічним станом на цей час ОСОБА_2 не потребує постійного стороннього догляду.
За правилами статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно до статті 1218 ЦК України ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостої статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Частиною другою статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Отже, згідно з указаною нормою підставою для визнання правочину недійсним має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, проте у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Встановивши, що при зверненні до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_2 розумів значення своїх дій, врахувавши висновок судово-психіатричного експерта, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 203, 225 ЦК України для визнання оспорюваних односторонніх правочинів недійсними.
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої відмови у задоволенні клопотання позивача про призначення у справі додаткової експертизи є безпідставними, оскільки відповідно до статті 113 ЦПК України призначення додаткової експертизи пов`язане з якістю проведеної первісної експертизи та її повнотою. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення додаткової експертизи, оскільки у висновку первісної експертизи наявні необхідні відповіді для з`ясування обов`язкових обставин у спірних правовідносинах.
Заявник посилається на те, що у висновку експертизи не надано відповіді на питання про те, чи міг ОСОБА_2 з урахуванням діагнозу, зазначеного в акті огляду МСЕК від 20 лютого 1997 року № 152, вчиняти односторонні правочини. Проте указане питання по своїй суті є правовим та не належить до компетенції експерта.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                         А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний