ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 квітня 2020 року           справа №360/4666/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року (повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4666/19 (суддя в І інстанції Тихонов І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),

                                                          УСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Луганській області (далі - Управління), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-371 від 17.09.2019;
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-371 від 15.10.2019.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 27 квітня 2004 року позивач, є фізичною особою - підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2012, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця від 27.04.2004 серія НОМЕР_2 та Свідоцтво платника єдиного податку Серія Б НОМЕР_1 від 31.05.2012.
Крім того, позивач є пенсіонером і перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримує пенсію за вислугу років з 18.12.2002. Також перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради, де відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 № 285 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» йому призначено - державну соціальну компенсацію витрат на продукти харчування потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи II категорії з 11.10.2006 - довічно.
03 жовтня 2019 року позивачем була отримана Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17 вересня 2019 року № Ф - 371 Головного управління ДФС у Луганській області, якою позивачу було повідомлено, що станом на 31 серпня 2019 року за ним обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені. Розмір боргу становить 47 558,27 грн., у тому числі: 47 399,47 грн. - недоїмка; 40,00 грн. - штрафи; 118,80 грн. - пеня.
22 жовтня 2019 року позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15 жовтня 2019 року № Ф - 371 Головного управління ДФС у Луганській області, в якій зазначено, що станом на 30 вересня 2019 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені становить 47 063,79 грн. Тобто розмір боргу становить 47 063,79 грн., у тому числі: 46 904,99 грн. - недоїмка; - 40,00 грн. - штрафи; 118,80 грн. - пеня.
У вищевказаних вимогах не зазначено ані номеру, ані дати акту документальної перевірки на підставі якого з нього, відповідно до ст. 25 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) стягуються грошові кошти на погашення вищезазначеного боргу.
Позивач не погоджується з правомірністю винесення контролюючим органом вищевказаних вимог про сплату боргу (недоїмки), оскільки відповідно до чинного законодавства, він звільнений від сплати єдиного соціального внеску у зв`язку з тим, що є пенсіонером та потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи II категорії.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року задоволено повністю.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що фізичні особи - підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII) не є пенсіонерами за віком у розумінні Закону № 2464-VI і зобов`язані нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальних підставах. Окрім цього, на сьогодні обмін даними між Державною податковою службою України (далі ДПС України), Пенсійним фондом України (далі - ПФУ) та фондами соціального страхування відбувається відповідно до протоколів обміну інформацією, розроблених на виконання Порядку обміну інформацією між Міністерством доходів і зборів України, Пенсійним фондом України і а фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 19.09.2013 № 494, постановою правління Пенсійного фонду України від 19 вересня 2013 року № 16-1, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 09.10.2013 за № 1733/24265 (далі - Порядок). Відповідно до норм Порядку, ПФУ надає ДПС України інформацію щодо фізичних осіб (платників єдиного внеску) про те, що вони є пенсіонерами за віком або інвалідами із зазначенням дати встановлення пенсії або інвалідності. Право щодо визначення фізичних осіб - підприємців, які відповідають всім вимогам, зазначеним в частині четвертій ст. 4 Закону № 2464-VI та які є пенсіонерами за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), належить виключно ПФУ. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Спершу апеляційний суд надає оцінку доводам апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.
Так, ухвалою суду першої інстанції від 15 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін; поновлено строк звернення із позовом до суду (а.с.1-3).
04.12.2019 представником відповідача було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Це клопотання з посиланням на ст. 240 КАС України обґрунтоване тим, що вимогу Головного управління ДПС у Луганської області про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019 № Ф-371 позивач отримав 03.10.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 9311301929399. Таким чином, звернувшись до Луганського окружного адміністративного суду 28.10.2019 з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019 № Ф-371, позивач пропустив 10-денний строк звернення до суду, який встановлений Законом № 2464-VI.
Ухвалою місцевого суду від 16.12.2019 у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) без розгляду - відмовлено.
Місцевий суд, встановивши фактичні обставини та доводи позивача з цього питання, дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на оскарження наведеної вище вимоги.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, з огляду на таке.
Так, згідно вимог ч.1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду повністю чи в частині, якщо: 1) позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 4) позивач не прибув (повторно не прибув, якщо він не є суб`єктом владних повноважень) у підготовче засідання чи у судове засідання без поважних причин або не повідомив про причини неявки, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності; 5) надійшла заява позивача про залишення позову без розгляду; 6) особа, яка має адміністративну процесуальну дієздатність і за захистом прав, свобод чи інтересів якої у випадках, встановлених законом, звернувся орган або інша особа, заперечує проти позову і від неї надійшла відповідна заява; 7) провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161,172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом; 8) з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу; 9) позивач у визначений судом строк без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору; 10) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Згідно з частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Оскільки спірні правовідносини стосуються сплати єдиного внеску, норми Закону № 2464-VI в даному випадку є спеціальними порівняно з нормами КАС України, які стосовно спірних правовідносин є загальними. 
Якщо б норми Закону № 2464-VI не містили положень щодо строку оскарження в судовому порядку, які складають «протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги», до спірних правовідносин повинні були застосовуватися норми КАС України в частині строку звернення до адміністративного суду.
У разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску (частина шоста статті 161 КАС України).
Відповідно до частин першої, шостої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
КАС України не пов`язує право суду поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку, суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.
Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
З матеріалів справи встановлено, що вимога від 17.09.2019 № Ф-371 отримана позивачем 03.10.2019, що підтверджується роздруківкою з вебсайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення № 9311301929399.
Згідно із інформацією з КП «ДСС», позивач вперше звернувся до суду щодо оскарження вказаної вимоги 15.10.2019 (у справі № 360/3389/19 подано уточнену позовну заяву).
Відповідно до фіскального чеку вказану уточнену позовну заяву було направлено до суду 11.10.2019 (а.с.95)
Ухвалою місцевого суду від  16 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - залишено без розгляду.
З новою позовною заявою представник позивача звернувся до Луганського окружного адміністративного суду 25.10.2019, про що свідчить штемпель на поштовому конверті.
Відтак, колегія суддів погоджується з наведеними висновками, вважає, що наведені позивачем причини пропуску строку є поважними, а місцевим судом постановлено ухвалу від 16.12.2019 про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду прийнято з дотриманням норм процесуального права.

Щодо суті спору судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), позивача з 27.04.2004 було зареєстровано як фізичну особу-підприємця, яка перебуває на обліку як платник єдиного внеску, в ГУ ДПС у Луганській області, ДПІ у м. Лисичанську (а.с.13,14).
Згідно з даними інтегрованої картки позивача за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 станом на 31 жовтня 2019 року за позивачем обліковується недоїмка по сплаті єдиного внеску в сумі 49817,97 грн, яка виникла за 2018-2019 роки (а. с. 69-70).
ГУ ДФС у Луганській області сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019   № Ф-371, в якій зазначено, що сума боргу позивача станом на 31.08.2019 становить 47 558,27 грн., у тому числі, недоїмка - 47 399,47 грн., штраф - 40 грн., пеня- 118,80 грн.  (а.с.67).
Оглядом копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019   № Ф-371 вручена особисто позивачу 03.10.2019 (а.с.67).
Також, ГУ ДФС у Луганській області сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.10.2019 № Ф-371, в якій зазначено, що сума боргу позивача станом на 30.09.2019 становить 47063,79 грн, у тому числі, недоїмка - 46 904,99 грн., штраф - 40 грн., пеня - 118,80 грн. (а.с.68).
Оглядом копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.10.2019 № Ф-371 вручена особисто позивачу 22.10.2019 (а.с.68).
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Статтею 9 Закону № 2464-VI визначено таке:
- сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина п`ята);
- єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (частина сьома);
- платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (частина восьма);
- єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята).
Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. 
З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.
Разом з тим, Закон № 2464-VI передбачає випадки звільнення фізичних осіб - підприємців від обов`язку сплати за себе єдиного внеску з урахуванням певних умов, передбачених частиною четвертою статті 4 цього Закону.
На підставі пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI та підпункту 2.1.3 пункту 2.1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою Пенсійного фонду України від 27.09.2010 № 21-5, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини другої 2 статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. 
В силу частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Крім цього, приписами частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 805/2195/17-а звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе за наявності двох умов: по-перше, необхідно мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач є пенсіонером та  учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, інших ядерних аварій та випробувань.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону № 1058-IV пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом (абзац 22 статті 1 цього Закону).
В силу частин першої - третьої статті 10 Закону № 2464-VI, платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату). Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, законодавством визначено обов`язкову умову для добровільної сплати єдиного внеску фізичною особою-підприємцем, яка є пенсіонером та отримує пенсію - укладення такою особою договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Нормою частини четвертої статті 10 Закону № 2464-VI визначено, що договір про добровільну участь набирає чинності з дня його підписання.
Матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В силу частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Враховуючи те, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи з числа учасників ліквідації аварії на ЧАЕС, суд вважає, що оскаржувані вимоги Управління про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску винесені без врахуванням вказаних обставин, оскільки позивач від сплати єдиного внеску звільнений, відповідно до частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.
При цьому, особливістю даної справи є те, що на час виникнення спірних правовідносин - 2014-2019 роки, позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території проведення антитерористичної операції, а тому норми Закону № 2464-VI необхідно застосовувати з урахуванням пункту 9-4 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону (в редакції на час винесення спірної вимоги), відповідно до якого платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону № 2464-VI, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.
Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Згідно з абзацом 3 пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону  № 1669-VII перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція визначається Кабінетом Міністрів України. 
Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких, зокрема, віднесено місто Лисичанськ.
З огляду на вищевикладене місцевим судом правильно встановлено, що, як на час виникнення заборгованості по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, так і на час формування спірної вимоги про сплату боргу, позивач перебував на обліку як платник єдиного внеску в органах доходів і зборів, розташованих на території проведення антитерористичної операції. Відповідно, позивач є суб`єктом правовідносин, на якого поширюється дія положень пункту 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI.
З огляду на дію зазначеної норми, позивач звільнявся від виконання обов`язків платника єдиного внеску, встановлених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI, на період, починаючи з 14 квітня 2014 року, до закінчення антитерористичної операції.
Слід зауважити, що як на час виникнення спірних відносин, так і на час розгляду та вирішення даної справи судом першої інстанції діяли положення пункту 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI, а Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався. Відповідно, у розумінні статті 1 Закону № 1669-VII проведення антитерористичної операції триває.
Оскільки судами встановлено, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-371 від 17.09.2019 та № Ф-371 від 15.10.2019 охоплюють період, в якому позивач звільнений від виконання обов`язків платника єдиного внеску, суд дійшов висновку, що за цей період податковий орган не мав повноважень формувати та направляти позивачу такі вимоги.
Крім того, слід зазначити, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень прийняті з посиланням на статтю 25 Закону № 2464-VI, абзацом 2 частини першої якої визначено, що положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Оскільки, як вже вище вказано, позивач на період проведення антитерористичної операції звільнений від обов`язків платника єдиного внеску, орган доходів і зборів позбавлений можливості застосовувати заходи впливу та стягнення до такого платника за період його звільнення від виконання обов`язків, встановлених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI.
Наявність заборони у застосуванні до позивача заходів впливу та стягнення, визначених статтею 25 Закону № 2464-VI, за невиконання обов`язків платника єдиного внеску на період проведення антитерористичної операції, унеможливлює й формування та направлення позивачу вимоги про сплату боргу за цей період.
Що стосується відсутності заяви позивача про звільнення його від виконання обов`язків платника єдиного внеску.
Відповідно до пункту 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI платник єдиного внеску має подати таку заяву не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції. Оскільки, як вже вище вказано, антитерористична операція триває, то граничний строк подання заяви про звільнення від обов`язків платника єдиного внеску ще не настав та позивач має право звернутися з такою заявою до контролюючого органу за місцем обліку у будь-який час. Відповідно, відсутність такої заяви на час розгляду адміністративної справи, за умови що таке право позивач може реалізувати у будь-який час протягом дії особливого періоду, визначеного Законом № 1669-VII, жодним чином не підтверджує правомірність вимог відповідача про сплату боргу (недоїмки).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-371 від 17.09.2019 та № Ф-371 від 15.10.2019 не відповідають критеріям правомірності, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України, та підлягають скасуванню, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року у справі № 360/4666/19 - залишити без змін.
Повне судове рішення - 07 квітня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                                                                                                                                                                Т. Г. Гаврищук