Постанова 
Іменем  України
 
08 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/3357/18-ц
 
провадження № 61-23184св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: державне господарське об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України, філія Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Концерну «Техвоєнсервіс» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року у складі судді Мицик Ю. С.та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Кравець В. А., Шкоріної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України, філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.  
 
Позовна заява мотивована тим, що наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 02 вересня 2015 року № 117-к його призначено на посаду директора філії «Логістик-Центр» Концерну «Техвоєнсервіс», укладено з ним трудовий договір до 02 вересня 2020 року, тобто на 5 років. Відповідно до наказу т.в.о. генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 11 грудня 2017 року № 271-к його звільнено             із зазначеної посади директора філії на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України та пункту 5.2. трудового договору у зв`язку                             з переведенням. Наказом від 11 грудня 2017 року № 66 його звільнено                  у зв`язку з достроковим розірванням трудового договору на підставі             пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Про звільнення він дізнався 19 лютого 2018 року після одужання, що підтверджується його підписом та видачею в цей самий день трудової книжки.
Позивач вважав вказані накази нечинними, а його звільнення незаконним, таким що порушує його трудові права та не відповідає вимогам законодавства, оскільки згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін, проте такої заяви він відповідачу не надавав. Також у пункті 5 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено переведення працівника за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Будь-якого іншого підприємства для його переведення не було, тому в розумінні статті 32 КЗпП України не було правових підстав для припинення дії трудового договору.
Зазначав, що заява про переведення була написана ним під тиском та була такою, що не відображала його вільне волевиявлення. 12 грудня                       2017 року після стресової ситуації, у зв`язку з підвищенням тиску він звернувся до лікаря з гіпертонічним кризом та проходив лікування                       до 14 грудня 2017 року. Посаду директора філії на той час він                             ще не передавав, з наказом про переведення не ознайомлювався та його особисто не отримував. 19 лютого 2018 року, після одужання, він дізнався про своє вивільнення у зв`язку з переведенням на підставі наказу                    від 11 грудня 2017 року № 271-к. Записи керівництвом філії до трудової книжки про його звільнення не вносились, у тому числі щодо його звільнення з посади заступника директора-головного інженера на підставі наказу директора філії «Логістик-Центр» Концерну «Техвоєнсервіс»                    від 13 грудня 2017 року № 68 за прогули. 
Також вважав, що наказ про звільнення був виданий значно пізніше, оскільки у випадку дійсного звільнення його за прогули на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, були б внесені відомості                        до трудової книжки, яка в цей час знаходилась у відповідачів.                               
Про незаконність оскаржуваного наказу від 13 грудня 2017 року № 68 про звільнення його з посади заступника директора-головного інженера філії              за прогули вказує і той факт, що керівництвом філії «Логістик-Центр» всупереч наказу т.в.о. генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс»              від 11 грудня 2017 року № 271-к його не було призначено на посаду заступника директора-головного інженера, такий наказ не видавався і його з ним не ознайомлювали. 
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , збільшивши позовні вимоги, просив суд: визнати нечинним та скасувати наказ т.в.о. генерального директора державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України від 11 грудня 2017 року № 271-к; визнати нечинним та скасувати наказ т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» від 11 грудня 2017 року № 66 про увільнення його від виконання обов`язків директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» з 11 грудня 2017 року у зв`язку                             з достроковим розірванням з ним трудового договору; визнати нечинним та скасувати наказ т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик- Центр» від 13 грудня 2017 року № 68 про звільнення його з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» та стягнути з державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 грудня                  2017 року до 28 травня 2019 року в розмірі 142 996,05 грн та судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. генерального директора державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України від 11 грудня 2017 року № 271-к про дострокове розірвання трудового договору від 02 вересня 2015 року            № 117-к та звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» за переведенням.
Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» від 11 грудня 2017 року № 66 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» з 11 грудня 2017 року у зв`язку з достроковим розірванням з ним трудового договору від 02 вересня                2015 року № 117-к. 
Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» від 13 грудня 2017 року № 68 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» з посиланням на пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр».
Стягнуто з державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 грудня 2017 року до 28 травня 2019 року в розмірі 142 996,05 грн.
Стягнуто з державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у розмірі              2 840 грн.
Стягнуто з філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» на користь держави судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.
 
Рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу                                  т.в.о. генерального директора державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони Українивід 11грудня               2017 року № 271-к про дострокове розірвання трудового договору та звільнення   ОСОБА_1  з посади директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» за переведенням мотивовано тим, що відсутня заява позивача про припинення з ним трудового договору, а заява ОСОБА_1 від 11 грудня 2017 року, в якій він просить перевести його на посаду заступника директора філії - головного інженера, не містить формулювання з проханням звільнити його у зв`язку із переведенням, факт її подання та волевиявлення на звільнення з посади директора за власним бажанням позивач заперечує.
Оскільки державне господарське об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України не надало доказів на підтвердження дотримання ним трудового законодавства при звільненні позивача у зв`язку із переведенням, то наказ т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» від 11 грудня 2017 року № 66 про увільнення                    ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр», який видано на підставі наказу                          від 11 грудня 2017 року № 271-к, також є незаконним і таким, що підлягає скасуванню.
Щодо наказу т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» від 13 грудня 2017 року № 68 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» з посиланням на пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України, то відповідач не дослідив усіх обставин відсутності позивача на роботі, поважності чи неповажності причин відсутності, не відібрав пояснень у останнього, не встановив фактів, що мали значення для прийняття рішення про звільнення у відповідності до вимог                             статей 147-149 КЗпП України. При цьому не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті).
Визначивши відповідно до постанови Кабінету Міністрів України                            від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденну заробітну плату, суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України залишено без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про порушення відповідачами трудового законодавства при винесенні оспорюваних наказів.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Обраний позивачем спосіб поновлення порушеного права шляхом визнання незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді                   з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає нормам статті 235 КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2019 року Концерн «Техвоєнсервіс» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                 № 753/3357/18-ц з Дарницького районного суду м. Києва.
У задоволенні клопотання Концерну «Техвоєнсервіс» про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року відмовлено.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України, філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог                              статей 263-264 ЦПК України суд першої інстанції не навів належних та передбачених законодавством мотивів відхилення позовної заяви,                            у порушення вимог статей 264, 374, 376 ЦПК України апеляційний суд вказаних порушень місцевого суду не усунув.
Суди не врахували, що державне господарське об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України є юридичною особою, а філії, які входять до його складу, є його підрозділами без статусу самостійної юридичної особи, тому наказ від 11 грудня 2019 року № 271-к є виключно наказом про переведення на іншу посаду в межах одного підприємства,                  а саме переведення ОСОБА_1 з посади директора філії на посаду заступника директора-головного інженера цієї ж філії і не можна вважати переведення позивача його звільненням, як це стверджує суд.
Крім того, переведення ОСОБА_1 проводилось за його особистою заявою без тиску, а підставою було кримінальне переслідування.
Також суди не надали належної правової оцінки наданій позивачем медичній довідці від 14 грудня 2017 року, яка не відповідає вимогам Медичної документації щодо форми облікової документації № 027о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України                             від 14 лютого 2012 року № 110. Внаслідок врахування судами зазначеної довідки, як належного доказу, було порушено статті 77, 89 ЦПК України.
Крім того, відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка була затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України                                  від 13 листопада 2001 року № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Відповідно до пункту 1.2 вказаної Інструкції видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених пунктами 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.
Довідка про надання невідкладної медичної допомоги не входить до вказаного переліку.
При цьому надана позивачем довідка, як обгрунтування поважності відсутності на роботі, не охоплює періоду його відсутності на роботі                      15 грудня 2017 року. Цей факт не був досліджений судами першої та апеляційної інстанцій.   
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Наказом т.в.о. генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс»                  від 02 вересня 2015 року № 117-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора філії «Логістик-Центр» Концерну «Техвоєнсервіс» та укладено               із ним трудовий договір строком на 5 років до 02 вересня 2020 року                         (а. с. 20, 21-32, т. 1).
 
Наказом т.в.о. генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс»                        від 11 грудня 2017 року № 271-к ОСОБА_1 звільнено із зазначеної посади директора філії на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України та пункту 5.2. трудового договору у зв`язку з переведенням на посаду заступника директора - головного інженера зазначеної філії                            (а. с. 113, т. 1).
Наказом т.в.о. директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» від 11 грудня 2017 року № 66  ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків директора філії «Логістик-Центр» Концерну «Техвоєнсервіс»                     з 11 грудня 2017 року у зв`язку з розірванням з ним трудового договору              від 02 вересня 2015 року № 117-к (а. с. 115, т. 1).
 
Згідно з актом від 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовився прибути до філії «Логістик-Центр» та ознайомитися із наказом про його звільнення (а. с. 117, т. 1).
Відповідно до акта від 12 грудня 2017 року ОСОБА_1 був відсутній без попередження на робочому місці з 08:30 год. до 17:00 год. 12 грудня                 2017 року (а. с. 118, т. 1).
 
Наказом директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр»                   від 13 грудня 2017 року № 68 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора - головного інженера філії у зв`язку з його відсутністю на роботі 11 та 12 грудня 2017 року без поважної причини на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 119, т. 1).
 
Згідно з актом від 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовився прибути                  до філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» для ознайомлення з наказом про його звільнення від 13 грудня 2017 року № 68                                            (а. с. 120, т. 1).         
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга Концерну «Техвоєнсервіс» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.
 
За змістом частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
 
Припинення трудового договору у зв`язку з переведення працівника на інше підприємство, в установу, організацію можливе виключно у випадку його згоди на таке переведення.
 
Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звільнили з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр», а суд, по суті, поновив його на посаді директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр». 
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
 
Проте апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що переведення ОСОБА_1 проводилось за його особистою заявою без тиску, а підставою для подання такої заяви було кримінальне провадження відносно нього. Така заява, на думку відповідача, мала б відвернути увагу слідчих органів від особи                  ОСОБА_1 , що і відбулося, тому що кримінальне провадження відносно нього було закрито.
 
Висновок апеляційного суду про те, що після написання заяви про переведення, на наступний день у позивача стався гіпертонічний криз, що в сукупності з іншими доказами може свідчити про відсутність волевиявлення позивача при написанні вказаної заяви, ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України. 
Крім того, це не означає про тиск з боку відповідача при написанні заяви, про що зазначав позвиач у позовній заяві, а апеляційний суд і тут змінив мотив (доводи) позивача.  
 
При цьому інші вимоги позивача залежать від правильного вирішення вимог про незаконність переведення його з посади директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» на посаду заступника директора - головного інженера цієї філії, оскарження наказу від 13 грудня 2017 року № 68 про звільнення його з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр».   
 
Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Концерну «Техвоєнсервіс» задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк