ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/7973/15
провадження № 61-38466 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 січня 2017 року у складі судді Бойко О. М., постанову апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
18 вересня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило стягнути солідарно з відповідачів 77 207,57 доларів США заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № LVLCAK00130019,  з яких:
-  15 702,01 доларів США заборгованості за кредитом; 
- 15 213,60 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом; 
- 1365,78 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом;
- 44 926,18 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 листопада 2006 року уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № LVLCAK00130019, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 19 126,73 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 14 листопада 2013 р. 
 
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 банк уклав із ОСОБА_2 14 листопада 2006 року договір поруки № LVLCAK00130019, відповідно до якого поручитель несе солідарну відповідальність перед банком на рівні з позичальником за кредитним договором. 
 
Відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконали, належним чином не повертали отримані кошти та не сплачували нараховані проценти згідно встановленого графіку, у зв`язку із чим банк просить стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість у судовому порядку.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 січня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що підвищення позивачем розміру кредиту та процентів за користування кредитом з 12 % річних до 14,04 % річних без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, дає підстави для висновку про припинення з 01 листопада 2008 року поруки за договором поруки від 14 листопада 2006 року № LVLCAK00130019/1, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення заборгованості з поручителя.
 
13 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль у рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № LVLCAK00130019, перебіг строку позовної давності розпочався з цього дня та сплив 13 жовтня 2013 року, тому позивач, звернувшись до суду із даним позовом лише 18 вересня 2015 року, пропустив позовну давність.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Сихівського районного суду міста Львова від 31 січня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У червні 2018 року Литвиненко О. Л., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції.
 
Зазначає, що строк виконання зобов`язання не змінювався, кредитні кошти надані позичальнику на строк до 14 листопада 2013 року, тому позивач звернувся з позовом до суду у межах строку позовної давності.
 
Посилається на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14: «Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України  стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою».
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до поручителя у зв`язку з припиненням поруки у касаційному порядку не оскаржується, тому Верховним Судом не переглядається.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якій відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Зазначає, що і у апеляційній, і у касаційній скарзі банку відсутні доводи, які стосуються оскарження висновку суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову банку до поручителя про стягнення коштів у зв`язку з припиненням поруки.
 
Стверджує, що банк у 2010 році використав своє право вимоги дострокового повернення кредиту, що підтверджується розміром заборгованості по тілу кредиту, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки у справі № 2-228/11, а також надісланими вимогами банку від 23 вересня 2010 року та 07 жовтня 2010 року до ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту.
 
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якій відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Зазначає, що твердження банку про те, що строк виконання основного зобов`язання завершився 14 листопада 2013 року, спростовується наявними у справі вимогами банку від 23 вересня 2010 року та 07 жовтня 2010 року про дострокове повернення заборгованості по кредитному договорі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 14 листопада 2006 року позивач та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № LVLCAK00130019, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 19 126,73 доларів США зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2013 року. 
 
14 листопада 2006 року банк та ОСОБА_1 уклали договір застави рухомого майна, згідно якого позивач надав у заставу автомобіль моделі «Шкода Октавія 1.6», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності. 
 
14 листопада 2006 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № LVLCAK00130019/1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник.
 
Останній платіж позичальником за кредитним договором учинений 29 жовтня 2009 року.
 
13 жовтня 2010 року банк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.
 
Рішенням Сихівського районного суду у м. Львові від 08 лютого 2011 року у справі № 2-228/11 задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості в сумі 17 583,53 доларів США за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № LVLCAK00130019 звернуто стягнення на предмет застави - вищезазначений автомобіль, що належить ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, із зняттям вказаного транспортного засобу з обліку в органах ДАІ, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу вказаного транспортного засобу.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до яких вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
 
Такі правові висновки  викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.
 
Суди встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 13 жовтня 2010 року звернулося в суд з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Банк при пред`явленні вимоги про звернення стягнення на предмет застави визначив суму заборгованості по тілу кредиту в повному обсязі, не зважаючи на встановлений строк її погашення до 14 листопада 2013 року, тому дійшли обґрунтованого висновку, що фактично кредитором було змінено строк виконання зобов`язання по кредитному договору. 
 
У зв`язку з вищенаведеним обґрунтованим є і висновок судів, що трирічна позовна давність для пред`явлення вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору спливла 13 жовтня 2013 року.
 
З позовом у даній справі ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 18 вересня 2015 року, тому колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог банку до позичальника про стягнення заборгованості по кредитному договору у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів, що банк використав своє право на дострокове повернення кредиту у 2010 році, полягають у переоцінці обставин, що знаходиться за межами розгляду справи судом касаційної інстанції, суперечать рішенню суду Сихівського районного суду м. Львова від 08 лютого 2011 року, який погодився з позовними вимогами банку та звернув стягнення на предмет застави у рахунок погашення достроково стягуваної заборгованості по кредитному договору, тому є необґрунтованими та не дають підстав для скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині позову банку до позичальника про стягнення заборгованості по кредитному договору - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», залишити без задоволення.
 
Ршення Сихівського районного суду м. Львова від 31 січня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 року у частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                               В. І. Журавель
 
                                                                                                          М. М. Русинчук