ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/19/20 Справа № 200/19597/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Варенко О.П., Городничої В.С.
при секретарі         -        Кошара О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року 
по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:
       В вересні 2015 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.
       Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором — задоволено.
       Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2009, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 21.09.2007, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» борг за кредитним договором №00212/RD від 24.04.2008 року, станом на 11.09.2015 року за тілом кредиту і процентами у сумі 32144,50 доларів США, з яких: кредитних коштів – 29291,23 доларів США; процентів на основну суму боргу – 2853,27 доларів США; та заборгованість за пенею всього 11955,18 грн., з яких: пеня за несплачену суму кредиту – 0,00 грн.; пеня за несплачені проценти за користування кредитом – 11955,18 грн.
       Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2009, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 21.09.2007, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» судовий збір у розмірі 11025,06 гривень, тобто по 5512,53 грн. з кожного.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року у цивільній справі №200/19597/15-ц та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.
       Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
       Судом першої інстанції встановлено, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», в особі філії ВАТ «Морський транспортний банк» у м.Дніпропетровську, який з листопада 2010 року перейменовано у ПАТ «Марфін банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00212/RD про надання кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 62769,00 доларів США на наступні цілі: 147000,00 доларів США на придбання нерухомості, 10599,00 доларів США та 5170,00 доларів США на сплату страхових платежів відповідно до умов кредитного договору з терміном погашення 23 квітня 2029 року включно зі сплатою 11,9% річних за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 15-18 т.1).
       Видача коштів відбувається на підставі письмових повідомлень (заявок), отриманих від позичальника, що є невід`ємними частинами кредитного договору. Періодом сплати вважається період з 26 по останній робочий день кожного місяця.
       Відповідно до п.1.1 договору позичальник зобов`язався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені у вказаному договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також сплатити комісії, пені та штрафи, передбачені умовами договору.
       Згідно п.2.3.3 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісій та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.
       09 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 була укладена додаткова угода (а.с. 19-29 т.1).
       З метою забезпечення виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, позивачем було укладено договір поруки № 00214-сd від 24.04.2008 року з ОСОБА_2 (а.с. 29 т.1), а також додаткову угоду № 1 від 09.12.2009 року (а.с. 30-31 т.1).
       Згідно п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
       За умовами пунктів 2.1 та 2.2 договору поруки, при невиконанні боржником своїх зобов`язань за договором, поручитель зобов`язався здійснити виконання порушених позичальником зобов`язань за кредитним договором, протягом 5-х календарних днів з моменту отримання вимоги кредитора, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також комісії, пені та штрафи, передбачені кредитним договором.
       Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобов`язання щодо надання позичальнику кредиту.
       В порушення умов кредитного договору позичальник від своєчасного виконання зобов`язань ухиляється.
       Відповідачам направлялись вимоги про необхідність достроково повернути кредит, сплатити відсотки, штрафні санкції (а.с. 49-50, 52 т.1).
       Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
       Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
       Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
       Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
       Відповідно до ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
       Частиною 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
       Відповідач ОСОБА_1 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, пенею, а також іншими витратами.
       У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 станом на 11.09.2015 року має заборгованість 32144,50 доларів США, з яких: кредитних коштів – 29291,23 доларів США; процентів на основну суму боргу – 2853,27 доларів США; заборгованість за пенею всього 11955,18 грн., з яких: пеня за несплачену суму кредиту – 0,00 грн.; пеня за несплачені проценти за користування кредитом – 11955,18 грн.
       Згідно ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України –гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до ст.524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
       Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

       Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідачами зобов`язання за кредитним договором № 00212/RD від 24.04.2008 року належним чином не виконано, у звязку з чим підлягає солідарному стягненню кредитна заборгованість у розмірі 32144,50 доларів США.
       Доводи апеляційної скарги, що в порушення вимог Закону, перед укладанням Кредитного договору відповідач не надав позивачу інформацію визначену ч. 2 ст. 11 Закону, яка має надаватись перед укладенням кредитного договору, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховання певної інформації по кредитному договору та такими діями відповідача було введено в оману.
       Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема частини 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».
       Твердження апелянта, що п.1.1. Кредитного договору та увесь Кредитний договір №00212/RD від 24.04.2008 року має бути визнано недійсним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом розгляду даної цивільної справи є стягнення боргу за кредитним договором, а не визнання недійсним Кредитний договір №00212/RD від 24.04.2008 року.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича