Постанова
Іменем України
 
10 червня 2020 року
м. Київ
справа № 203/4135/17
провадження № 61-15298св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій В`ячеславович, Державне підприємство «Конструкторське бюро південне ім. М. К. Янгеля», Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону в інтересах держави, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду в складі суддів: Лаченкової О. В.,       Варенко О. П., Городничої В. С., від 10 липня 2019 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
В листопаді 2017 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до              ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В., ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля», Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону в інтересах держави, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та реєстрацію права власності. 
 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 28 жовтня 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу № 1608, № 1611 набув право власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .             
 
01 листопада 2017 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що відповідач 09 жовтня 2017 року незаконно набув право власності на зазначене нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу № 1002. 
 
Згодом, йому також стало відомо, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року у справі               № 202/2588/17 право власності на вказане нерухоме майно було визнано за ОСОБА_3 ; право власності позивача на таке майно припинено; за             ОСОБА_3 також визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0255 га по АДРЕСА_1 . 
 
09 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу № 1002, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно. 
 
25 жовтня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі № 202/2588/17 винесено ухвалу, якою скасовано згадане вище заочне рішення суду від 10 травня 2017 року. В зв`язку з цим, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу є недійсним. 
 
За вказаних обставин, посилаючись на те, що позивач є єдиним законним власником спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння не з його волі, останній просив суд витребувати нежитлову будівлю за адресою:                     АДРЕСА_1 з незаконного володіння відповідача, визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно, скасувати відповідні записи про державну реєстрацію за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно, та зареєструвати за позивачем право власності на нього, а також стягнути з відповідача понесені у справі судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Казака С. Ю. від 11 грудня 2018 року у позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій В`ячеславович, Державне підприємство «Конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля», Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону в інтересах держави, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та реєстрацію права власності - задоволено частково.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6746752212101, яка складається з: літ.А - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; літ.а-1 - тераса площею 7,7 кв.м; літ{1} - ганок площею 13,9 кв.м, літ.І - замощення площею 508 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6746752212101, яка складається з: літ.А - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; літ.а-1 - тераса площею 7,7 кв.м; літ{1} - ганок площею 13,9 кв.м, літ.І - замощення площею 508 кв.м. 
Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з: літ.А - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; літ.а-1 - тераса площею 7,7 кв.м;  літ{1} - ганок площею 13,9 кв.м, літ.І - замощення площею 508 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6746752212101, номер запису про право власності 22731293. 
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем у передбаченому законом порядку було набуто право власності на нерухоме майно, що є предметом спору. Згодом це майно вибуло з володіння позивача на підставі заочного рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська                  від 10 травня 2017 року, яке було скасовано. Але, на підставі вказаного заочного рішення право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_3 та останнім за договором купівлі-продажу від 09 жовтня                2017 року продано відповідачу ОСОБА_2 , що є останнім набувачем спірного майна, за яким воно зареєстроване. Позивач на теперішній час є законним власником спірного нерухомого майна, його право власності фактично порушується і оспорюється відповідачем, за яким, як за останнім набувачем, зберігається державна реєстрація права власності на таке спірне нерухоме майно, хоча правові підстави набуття ним цього права власності внаслідок скасування заочного рішення суду на даний час відпали, а отже таке володіння фактично є незаконним, що зумовлює виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення спірного нерухомого майна, а у відповідача - обов`язку здійснити таке повернення в натурі. Також підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача на спірне нерухоме майно.  
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційні скарги Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Державне космічне агентство України, в особі Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля», ОСОБА_2 , Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля» - задоволені.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня             2018 року скасовано.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційних скарг підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном має виключно власник майна. Відповідно до даних Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, станом на 06 жовтня 2014 року ДП «Конструкторське бюро «Південне»            ім. М. К. Янгеля» є балансоутримувачем нерухомого майна - будівлі опорного пункту правопорядку за адресою: АДРЕСА_1 . Суб`єктом управління вказаного нерухомого майна, який здійснює управління цим майном, є Державне космічне агентство України. ОСОБА_1   обґрунтовував своє право власності тим, що придбав спірне майно у на підставі відповідних договорів у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а останні придбали спірне майно у ПП «ОПО». Апеляційним судом вказано, що право власності на спірні приміщення за ПП «ОПО» було зареєстровано на підставі заочного рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року (справа №200/7824/15-ц), яке згодом було скасовано судом апеляційної інстанції. Вибуття спірного майна з володіння власника - Держави, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, свідчить про те, що вказане майно вибуло з володіння Держави поза її волею, а тому позивач, який набув майно у власність від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мав жодних правових підстав подавати вiндiкаційний позов у даній справі, оскільки як встановлено апеляційним судом власником спірного майна є Держава.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,        ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.   
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не вірно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про відмову в позові. ОСОБА_1 придбав спірне майно за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу у ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 , які не були визнані недійсними в судовому порядку. Спірні приміщення вибули із законної власності позивача і мають бути витребувані на його користь у відповідача. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що права позивача порушені і підлягають захисту шляхом витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відповідача.  
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Спірні приміщення перебувають у державній власності. У період чинності незаконного судового рішення, яка згодом було скасовано, ПП «ОПО» незаконно відчужило фактично державну власність на користь третіх осіб, які згодом незаконно відчужили спірне майно           ОСОБА_1 . За наслідками правочинів, які згідно вірних висновків апеляційного суду порушують публічний порядок, спірне державне майно було передано позивачу. Однак, з урахуванням того, що таке майно вибуло з володіння Держави без її волі, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність права у ОСОБА_1 вимагати витребування цього майна на свою користь є вірними. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
У вересні 2019 року справу передано судді-доповідачу.  
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду із позовом в даній справі ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником приміщень, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з Літ А-1 - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; Літ а-1 - тераса площею 7,7 кв.м; Літ а1 - ганок площею 13,9 кв.м; Літ - І - замощення площею 508 кв.м - на підставі відповідних договорів купівлі-продажу, і його право власності порушено ОСОБА_2 , на підставі чого позивач просив суд витребувати спірні приміщення у відповідача на свою користь і визнати право власності на спірні приміщення за ОСОБА_1 . 
 
При цьому, судом також установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:06:005:0100 площею 0,0255 га, цільове призначення  якої - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (землі житлової та громадської забудови; фактичне розміщення опорного пункту правопорядку), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, а право користування земельною ділянкою надано ДП «КБ «Південне».
 
Згідно даних Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, станом на 06 жовтня 2014 року ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля» є балансоутримувачем нерухомого майна - будівлі опорного пункту правопорядку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Суб`єктом управління вказаного нерухомого майна, який здійснює управління, є Державне космічне агентство України.
 
Установлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду                           м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у цивільній справі                                   № 200/7824/15-ц позов ПП «ОПО» про розірвання договору та визнання права власності позов задоволено та визнано право власності за ПП «ОПО» на нерухоме майно: автостоянку, що розташована за адресою:                                            АДРЕСА_1 , яка складається з Літ А-1 - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; Літ а-1 - тераса площею 7,7 кв.м; Літ а1 - ганок площею 13,9 кв.м; Літ - І - замощення площею 508 кв.м. 
 
21 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини нерухомого майна, вартістю 74 721 грн, який посвідчений та зареєстрований у реєстрі за номером № 19 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., ПП «ОПО», в особі Кузьмінова В. О. , передав у власність (продав), а ОСОБА_5 прийняла (купила) 1/2 частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з Літ А-1 - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; Літ а-1 - тераса площею 7,7 кв.м; Літ а1 - ганок площею 13,9 кв.м; Літ - І - замощення площею 508 кв.м. 
 
21 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини нерухомого майна, вартістю 74 721 грн, який посвідчений та зареєстрований у реєстрі за номером № 15 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., ПП «ОПО», в особі Кузьмінова В. О. , передав у власність (продав), а ОСОБА_4 прийняв (купив) 1/2 частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з Літ А-1 - нежитлова будівля площею 152,5 кв.м; Літ а-1 - тераса площею 7,7 кв.м; Літ а1 - ганок площею 13,9 кв.м; Літ - І - замощення площею 508 кв.м. 
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого                  2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                    від 03 червня 2015 року в частині визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за ПП «ОПО» скасовано.
У задоволенні позовних вимог ПП «ОПО» про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна відмовлено.
В решті рішення суду залишено без змін.
 
Договори договір купівлі-продажу від 21 січня 2016 року є нікчемними, оскільки ПП «ОПО» не мало законних підстав для відчуження спірного майна у зв`язку з тим, що спірне майно належало державі.
 
Крім того, установлено, що 10 травня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №202/2588/17 було ухвалено заочне рішення, яким задоволено позов ОСОБА_3 до ДП «Конструкторське бюро південне ім. М. К. Янгеля», ПП «ОПО», ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно - вищевказану нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_1 на це майно, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0255 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На підставі вказаного заочного рішення суду 19 липня 2017 року та 07 серпня 2017 року за ОСОБА_3 було здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, а також на земельну ділянку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.
 
09 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, зареєстрований в реєстрі за № 1002, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 1003, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В.
 
На підставі даних договорів за відповідачем ОСОБА_2 09 жовтня  2017 року було зареєстровано право приватної власності на спірне нерухоме майно - на нежитлову будівлю, а також на земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
25 жовтня 2017 року ухвалою Індустріального районного суду                                     м. Дніпропетровська у справі №202/2588/17 було скасовано заочне рішення суду від 10 травня 2017 року. В подальшому вказану цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, ухвалою якого від 25 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, яка не оскаржувалась та набрала законної сили. 
 
Апеляційним судом установлено, що вибуття спірного майна з володіння власника - Держави, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, свідчить про те, що вказане майно вибуло з володіння Держави поза її волею, а тому позивач, який набув майно у власність від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мав жодних правових підстав подавати вiндiкаційний позов у даній справі, оскільки власником спірного майна є Держава. 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до частин першої - п`ятої  статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до частини другої статті 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
Відповідно до частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
 
Згідно із цією статтею правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
 
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
 
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
 
Таким чином, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
 
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
 
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо.
 
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
 
Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 квітня                2019 року в справі № 527/1007/17 (провадження № 61-640св18).
 
Верховний Суд вважає, що висновок апеляційного суду в даній справі про те, що ПП «ОПО» не мало законних прав на відчуження майна державної власності, за наслідком чого позивач вважав себе власником такого майна.
 
ОСОБА_1 не був позбавлений можливості з`ясувати історію відчуження спірного майна з власності Держави. 
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.        
 
Відповідно до статті 387 ЦК України право витребувати майно із чужого незаконного володіння має власник такого майна.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що власником спірного майна була Держава і таке майно вибуло з її власності поза її волею та врахувавши, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що в даній справі позивач не має повноважень на витребування спірного майна на свою користь. 
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого рішення  спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Якщо суд, на виконання відповідних дискреційних повноважень, із дотриманням вимог закону зазначив підстави для встановлення певних фактичних обставин справи, зокрема щодо державної власності на спірне майно та відсутність повноважень фізичної особи на його витребування у своє володіння, і такі підстави підтверджуються оціненими у справі доказами, Верховний Суд згідно вимог статті 400 ЦПК України не може вдаватися до переоцінки відповідних доказів, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги в їх сукупності про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення.  
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги не узгоджуються із дослідженими судом апеляційної інстанції матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги позивача.  
 
Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.    
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         В. М. Сімоненко