Номер провадження: 22-ц/813/2215/20 
Номер справи місцевого суду: 497/1219/17
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2020 року                                                                         м. Одеса
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Князюка О. В.
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря судового засіданя – Бикової К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 28.01.2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог 
17.08.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив стягнути з ОСОБА_1 борг з урахуванням інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за весь час неповернення боргу, що в сумі становить 440 904,31грн. 
Свої позовні вимоги позивач обгрунтував тим, що 09.04.2003 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 11/20 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого відповідач сплатила йому лише частину суми за договором - в розмірі 20744 грн., залишок обумовлених коштів згідно договору - в розмірі 12794 грн., що становив в еквіваленті 2414 доларів США, відповідач ОСОБА_1 мала сплатити до 01.11.2006 року. Проте до теперішнього часу відповідач не сплатила йому повної вартості предмету купівлі-продажу, хоча з його боку усі умови угоди були виконані своєчасно і в повному обсязі. ОСОБА_2 стверджував, що він звертався до суду з позовом про стягненя боргу з відповідача, проте, враховуючи надану відповідачем у суді обіцянку повернути борг, відкликав позов. Однак відповідач добровільно не сплатила борг, що стало підставою для звернення до суду.
Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 31.10.2017 року позов був задоволений в повному обсязі. Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 24.09.2018 року вказане заочне рішення було скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28.01.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь несплачену заборгованість з інфляційними нарахуваннями та трьома відсотками річних за весь час неповернення боргу загальною сумою 440 904,31 грн. за договором купівлі-продажу від 09.04.2003 року. Вирішено питання судових витрат (а.с. 124-133).

Вимоги та доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що на момент звернення позивача з позовом сплила позовна давність, про застосування якої було заявлено у відзиві на позов, що є підставою для відмови у позові. Матреріали справи не містять доказів, які б свідчили про поважність пропущення позивачем строку позовної давності або щодо переривання цього строку. Подані ОСОБА_2 позовні заяви були повернуті, проте даний факт не перериває строку позовної давності. 
Також ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не той факт, що вона неодноразово намагалася ОСОБА_2 сплатити борг в період до 22.11.2010 року, тоді як останній безпідставно відмовлявся одержувати несплачену суму боргу, чим перешкоджав виконанню зобов`язання. Апелянт зазначає, що вини ОСОБА_1 щодо не повернення боргу
ОСОБА_2 в заначений період, не існує, тому відповідно стягнення з ОСОБА_1 будь-яких інфляційних нарахувань та відсотків не обґрунтовано.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справ
Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, ОСОБА_2 12.04.2019 року звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги. (а.с. 151).

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 04.03.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Кравця Ю.І.
12.03.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження.
12.03.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду зазначену цивільну справу було призначено до розгляду. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.11.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О.В.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року суддею Князюком О. В. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Між сторонами 09.04.2003 року було укладено договір купівлі-продажу 11/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., та зареєстрований в реєстрі за № 2070. 
Згідно договору позивач ("продавець") продав, а відповідач ("покупець") придбала вказане нерухоме майно. Проте відповідач сплатила лише частину суму по договору - у розмірі 20 744 грн. (що на той час відповідало 1500 доларам США), а залишок коштів - у розмірі 12 794 грн., (що в еквіваленті, на твердження позивача, становило 2414 долари США), згідно договору, позивач мала сплатити до 01.11.2006 р. (а.с.5).
На час розгляду справи судом першої інстанції позивач не отримав від відповідача остаточної суми розрахунку за проданий будинок в розмірі, еквівалентному 2414 дол. США, які позивач просить стягнути на його користь разом з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості, посилаючись на ст. 625 ЦК України. 
Згідно договору купівлі-продажу від 09.04.2003 року, позивач продав, а відповідач придбала в нього житловий будинок літ «А» за вказаною вище адресою - загальною житловою площею 141,4 кв.м. з господарськими будівлями під літ. "Б,В,Г,Д,Е,Ж,З,К,И" та надвірними спорудами АДРЕСА_2 НОМЕР_1 , - на земельній ділянці площею 910 кв.м. 
Продаж будинку вчинено за 20744 грн., з яких 7950 грн. (1500 дол. США) продавцем одержано, а 12794 грн. (2414 дол. США) покупець зобов`язується передати продавцю, а продавець - прийняти - до 01.11.2006 року. До здійснення повного розрахунку майно, що є предметом цього договору, переходить до покупця, який несе ризик її загибелі. Будинок до підписання договору оглянутий покупцем, який претензій до продавця не мав. Усі витрати щодо оформлення цього договору несе покупець.
Позивач виконав свої зобов`язання по передачі будинку відповідачу.
Однак, відповідач не виконав зобов`язання здійснити повний розрахунок, чим порушив умови договору.
Щодо доводів відповідача стосовно пропуску строку позовної давності, судом встановлено наступне.
03.01.2007 року позивач вперше звернувся до суду за захистом свого права власності, з позовом про розірвання договору купівлі-продажу, проте рішенням Болградського районного суду від 14.06.2010 року, яке було залишене без змін рішенням суду апеляційної інстанції від 22.11.2010 року, позивачу було відмовлено у розірванні договору купівлі-продажу (а.с.22-26).                 Вказаними рішеннями суду було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно не доплатила позивачу ОСОБА_2 2414 дол. США, що не заперечувала й сама відповідачка ОСОБА_1 , оскільки стверджувала, що здійснювала дії щодо передачі цих коштів позивачу, проте достатніх і належних доказів відмови позивача в одержанні цих коштів суду нею не було надано. 
З вказаного рішення суду вбачається, матеріалів справи та наданих пояснень представника позивача у судовому засіданні під час судового розгляду щодо розірвання договору купівлі-продажу відповідачка робила спроби повернути кошти позивачу, проте останній не прийняв їх, бажаючи розірвання договору купівлі-продажу. Представник пояснив, що після того, як рішеннями судів було відмовлено у розірвані вищевказаного договору купівлі-продажу спірної нерухомості, позивач ОСОБА_2  погодився отримати від відповідача – покупця його будинку  ОСОБА_1  хоча б ту суму, що вона не доплатила за договором купівлі-продажу і стверджувала, що бажає доплатити протягом судового розгляду позову про розірвання договору купівлі-продажу. Проте відповідач наразі відмовляється вже у добровільному порядку сплачувати навіть й цю заборгованість. 
З матеріалів справи також вбачається, що позивач за захистом свого права звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про скасування незаконної реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_1 спірного будинку у зв`язку з відсутністю повного розрахунку за будинок, третьою особою брала участь справі ОСОБА_1 (справа №1570/5382/2012). Проте цей позов 04.04.2013р. ухвалою суду був залишений без задоволення, і це рішення ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 року було залишене без змін (а.с.101-105).
Потім позивач звертався до суду за стягненням вищевказаної заборгованості з відповідача (копія його позову від 26.05.2014 року міститься в матеріалах справи на а.с.17,19), проте справа знищена по закінченню строків зберігання, що підтверджується актом Болградського районного суду Одеської області з додатками (а.с.106-108), позов був, на пояснення представників позивача, відкликаний, оскільки відповідач обіцяла сплатити борг. 
Також позивач з позовом про стягнення заборгованості з відповідача звертався до Болградського районного суду Одеської області 25.05.2017 року, що підтверджується копією ухвали Болградського районного суду Одеської області від 25.05.2017 року (справа №а.с.110), але позов був залишений без руху і позивач про це довідався лише у серпні. У суді першої інстанції позивач і його представники пояснили, що відповідач, прийшовши до суду у 2014-му році, після роз`яснення їй суддею перспектив позову, пообіцяла відразу ж після відкликання ним, позивачем, позову, – виплатити йому борг, але й досі цього не зробила.
26 травня 2020 року на електронну адресу суду від представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Македонського О.І. надійшла заява про відкладення розгляду справи, в якій він посилається на неможливість прибуття до судового засідання у зв`язку з запровадженням карантину просить відкласти розгляд справи. Відомостей на підтвердження перебування 19 березня 2020 року представника апелянта на лікарняному адвокатом Македонським О ОСОБА_3 . до клопотання долучено не було.
Матеріали справи також не містять відомостей щодо захворювання представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Македонського О.І.. або будь-якої із сторін на COVID-19.
Так, вказана цивільна справа перебуває в провадженні апеляційного суду більше двох років та упродовж цього часу справу було неодноразово відкладено.
Щодо посилань представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Македонського О.І.. у клопотанні про відкладення розгляду справи на неможливість прибуття до судового засідання у зв`язку з запровадженням карантину, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня до 24 квітня 2020 року установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня до 24 квітня 2020 року встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року зі змінами, внесеними згідно із розпорядженням голови суду за №3 від 02.04.2020 р. та за №4 від 09.04.2020 р. «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. 
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду. 
Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в проваджденні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права в повній мірі шляхом подачі заяв по суті справи та були заслухані у судових засіданнях ще до введення державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, освідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Македонського О.І. про відкладення розгляду справи. Справу розглянути за відсутності її учасників.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає частково.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів  цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або  інших вимог, що звичайно ставляться.  
Відповідно статті 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених його змістом, тобто – неналежне виконання зобов`язання. 
Згідно зі ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналіз змісту глави 19 ЦК України дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 910/11188/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 174/580/16-ц.
Згідно правового висновоку, викладеного у постанові ВП ВС від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, окрім суми основного боргу, сума інфляціних втрат та трьох відсотків річних, що були нараховані за останні три роки перед зверненням до суду з даним позовом, тобто з 17.08.2014 року по 17.08.2017 року. 
Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення інфляціних втрат, трьох відсотків річних та пені. Разом з тим апеляційний суд не погоджується із періодом нарахування. Так, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про необхідність стягнення інфляціних витрат, трьох відсотків річних та пені з 01.11.2006 року, тоді як початком періоду нарахування слід вважати 17 серпня 2014 року.
Як вбачається із розрахунку інфляціних втрат, що містяться у матеріалах справи (а.с. 10-13 ), позивач просить стягнути інфляційні втрати, що нараховані до 10 травня 2017 року.
Інфляційні втрати розраховуються за формулою:
[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.
[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу].
Таким чином, інфляційні втрати за вказани період, з 17.08.2014 до 10.05.2017 року, становлять 11 103,22 грн.
Як вбачається із розрахунку 3% річних, що містяться у матеріалах справи (а.с.15), позивач просить стягнути 3% річних, що нараховані до 10 травня 2017 року. Розмір 3% річних за період з 17.08.2014 до 10.05.2017 року становить 1048,00 грн. 
Що стосується стягненя нарахованої пені за прострочення сплати грошового зобовязання, апеляційний суд зазначає наступне.
Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).
Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.
Апеляційни суд приходить до висновку, що суд першої інстанції повинен був застосувати положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру пені за рішенням суду, оскільки він значно перевищує розмір збитків, як зазначено і в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 3 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14).
Колегія суддів звертає увагу на необхідності обов`язково дотримуватися принципів розумності і справедливості під час визначення розміру відшкодування та, керуючись власним переконанням, враховуючи суму заборгованості та суму заявленої до стягнення пені, не вважає стягнення пені у розмірі 404 220,30 грн. розумним і справедливим, і приходить до висновку про необхідність зменшення розміру пені, що підлягає стягненню до 60 000 грн. 

Щодо доводів відповідача стосовно пропуску строку позовної давності апеляційни суд зазначає наступне.
Статтями 256, 257, 260, 261 ЦК України регламентовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтями 264, 265 цього Кодексу також визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається також й в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання, перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.
Із встановлених у ході розгляду справи обставин вбачається, що останній раз – до даного звернення 17.08.2017року - позивач звертався до суду з позовом 25.05.2017 року, заява була залишена без руху, про що він, позивач, дізнався лише отримавши її копію в будівлі суду у серпні 2017 року і відразу ж звернувся зі своїм позовом до суду знову – в межах даної справи; відповідач не заперечувала свою заборгованість, яку не заперечує і на стадії апеляційного розгляду справи.
Отже, з моменту втрати реальної можливості захисту свого права власності у судовому порядку шляхом розірвання договору купівлі-продажу позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, який вона обіцяла повернути.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом ним своїх прав, дводи апеляційної скарги його не спростовують.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині стягнення несплаченої заборгованості, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення у цій частині ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права. Разом з тим, апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині сумм інфляційних втрат, 3% річних та пені, що підлягають стягненню. У зв`язку з зазначеним, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати в частині розміру інфляційних втрат, 3% річних та пені, що підлягають стягненню, в іншій частині рішення залишити без змін.
Стягненню підлягають: сума заборгованості за договором – 12 794 грн.; інфляційні втрати - 11 103,22 грн.; 3% річних – 1 048,00 грн.; пеня - 60 000 грн., що разом становить 84 945,22 грн.

Резолютивна частина

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 28.01.2019 року – задовольнити частково.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 28.01.2019 року в частині стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, пені за весь час неповернення боргу, – сасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (місце проживання якої зареєстроване за адресою:  АДРЕСА_3 , РНОКПП –  НОМЕР_2 ), на користь  ОСОБА_2 несплачену заборгованість за договором у розмірі 12794 грн. (дванадцять тисяч сімсот дев`яносто чотири гривні), інфляційні втрати у розмірі 11103,22 грн. (одинадцять тисяч сто три гривні 22 копійки); три відсотки річних у розмірі 1 048,00 грн. (одна тисяча сорок вісім гривень 00 копійок); пеню у розмірі 60 000 грн. (шістдесят тисяч гривень), що разом становить 84 945,22 грн. (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок п`ять гривень 22 копійки).
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05.06.2020 року.

Судді 
Одеського апеляційного суду:                  О.В. Князюк

        О.М. Таварткіладзе 

                А.П. Заїкін