Постанова  
Іменем України
08 квітня 2020 року 
м. Київ
справа № 185/7487/16-ц
провадження № 61-13010св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (третя особа за зустрічним позовом), 
третя особа за зустрічним позовом -  Національний банк України, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                         від 13 липня 2018 року у складі судді Палюх Т. Д.,  постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів:                          Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                         від 13 липня 2018 року,  постанову Дніпровського апеляційного суду                           від 22 травня  2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до   08 лютого  2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що21 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № МL-304/015/2007, за умовами якого ОСОБА_1 був наданий кредит в іноземній валюті на загальну суму 24 963,50 швейцарських франків, за яким боржник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 21 листопада 2007 року був укладений договір поруки № SR-304/015/2007, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника за кредитним договором.
Станом на 07 липня 2016 року заборгованість за кредитним договором                                № МL-304/015/2007 складає 16 782,76 швейцарських франків, що в еквіваленті становить 426 449,93 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом - 15 800,60 швейцарських франків; заборгованість за відсотками - 982,16 швейцарських франків, яка у добровільному порядку погашена не була.
На підставі викладеного ПАТ «ОТП Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за кредитним договором у розмірі 16 782,76 швейцарських франків, що в еквіваленті становить 426 449,93 грн.
У березні 2017 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: Національний Банк України, ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні спірного кредитного договору у нього та у ПАТ «ОТП Банк» була відсутня ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.
При цьому, чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір № ML-304/015/2007, укладений 21 листопада 2007 року між ним та ПАТ «ОТП Банк».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № МL-304/015/2007 у розмірі                            16 782,76 швейцарських франків, що в еквіваленті становить   426 449,93 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: Національний банк України, ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання кредитного договору недійним, оскільки сплата позичальником заборгованості за кредитним договором банку за користування кредитними коштами в валюті відповідає діючому законодавству і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Задовольняючи первісні позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконав свої кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка ним не погашена. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.  
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та  апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалене рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
ОСОБА_2 рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                    від 22 травня 2019 року в касаційному порядку не оскаржив, тому вказані судові рішення в частині стягнення з поручителя ОСОБА_2 боргу  судом касаційної інстанції не переглядаються.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.  
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.
05 вересня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд встановив, що 21 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № МL-304/015/2007, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті на загальну суму 24 963,50 швейцарських франків. Дата остаточного повернення кредиту - 26 листопада 2027 року.
Згідно з договором поруки № SR-304/015/2007 поручитель ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-304/015/2007.
Свої зобов`язання за кредитним договором боржник перестав виконувати 26 грудня 2015 року.
Відповідно до розрахунку ПАТ «ОТП Банк»  заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-304/015/2007 станом на 07 липня 2007 року складає 16 782,76 швейцарських франків, у тому числі: заборгованість за кредитом - 15 800,60 швейцарських франків, заборгованість за відсотками -                              982,16 швейцарських франків.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Установлено, що укладаючи кредитний договір, позивач у справі був ознайомлений з його умовами, змістом та наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтвердив своїм підписом.
 
Як на підставу визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 у зустрічному позові посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що, у свою чергу, є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у ньому зобов`язання виражене в іноземній валюті. 
 
Перелік банківських операцій, які здійснюються на підставі банківської ліцензії, наведено у статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями.
 
Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, що була чинна на час укладення Кредитного договору, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).
 
Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
 
Як встановлено судами попередніх інстанцій, укладаючи Кредитний договір банк діяв на підставі банківської ліцензії № 191, виданої Національним банком України 08 листопада 2006 року, та дозволу № 191-1 від 08 листопада 2006 року на право здійснення операцій з валютними цінностями, серед яких були операції з залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.
 
Таким чином, колегія суддів, враховуючи наявність у відповідача на час укладення кредитного договору банківської ліцензії та дозволу на право здійснення операцій з валютними цінностями, виданих Національним банком України, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що видача кредиту не вимагала на момент укладення спірного договору наявності у сторін індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін Кредитного договору, а тому підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні.
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Встановлено, що 21 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № МL-304/015/2007, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті на загальну суму 24 963,50 швейцарських франків. Дата остаточного повернення кредиту - 26 листопада 2027 року.
Свої зобов`язання за кредитним договором боржник перестав виконувати 26 грудня 2015 року.
Відповідно до розрахунку ПАТ «ОТП Банк»  заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-304/015/2007 станом на 07 липня 2016 року складає 16 782,76 швейцарських франків, у тому числі: заборгованість за кредитом - 15 800,60 швейцарських франків, заборгованість за відсотками -                              982,16 швейцарських франків.
Належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної заборгованості відповідачі суду не надали. 
За таких обставин місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_1 перед позивачем заборгованості за кредитним договором № МL-304/015/2007 від 21 листопада 2007 року у вказаному розмірі, оскільки позичальник не виконує належним чином грошове зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для стягнення з відповідача отриманих коштів та відсотків за користування кредитом, відповідно до вимог статті 526 ЦК України та умов договору. 
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором                                      № МL-304/015/2007 від 21 листопада 2007 року не можуть бути прийняті Верховним Судом до уваги, оскільки поручитель судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у касаційному порядку не оскаржив, а тому вказані рішення в частині, що стосуються вирішення позовних вимог щодо ОСОБА_2 ,  касаційному перегляду у цьому разі не підлягають у відповідності до приписів частини першої статті 400 ЦПК України. 
 
Разом із тим, ОСОБА_2 не позбавлений права на звернення з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій. Крім того, поручитель не позбавлений права звернутися до суду із позовом про захист своїх прав, які вважає порушеними, не визнаними чи оспореними із належним дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів місцевого та апеляційного судів щодо оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині -  без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині- без змін, оскільки вони в цій частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                         від 13 липня 2018 року, постанову Дніпровського апеляційного суду                    від 22 травня 2019 року  в частині стягнення  з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором № МL-304/015/2007 від 21 листопада 2007 року та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: Національний банк України, ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
В. П. Курило