Ухвала
Іменем України
 
22 травня 2020 року
м. Київ       
справа № 320/1303/19
провадження № 51-2421ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів:                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькоїобласті від 24 вересня 2019 року ОСОБА_4 засуджено до покарання:
- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та покладено обов`язки передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що наприкінці листопада 2018 року, в ранковий час доби, знаходячись за місцем свого проживання, на присадибній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 , маючи умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, шляхом обривання верхівкових частин з дикорослих рослин конопель, які виростали на території вказаного домоволодіння, для особистого вживання, незаконно, без мети збуту, придбав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений - канабіс, який переніс до свого будинку, де з метою подальшого виготовлення особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонений - канабісу, поклав придбаний при вищезазначених обставинах наркотичний засіб для висихання, тим самим незаконно без мети збуту виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений - канабіс, який незаконно продовжував зберігати без мети збуту за місцем свого проживання до 8 години 15 хвилин 23 січня 2019 року, коли працівниками поліції при проведенні обшуку будинку за місцем проживання ОСОБА_4 , який в цей час перебував в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, було виявлено та вилучено вищевказаний особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений - канабіс, маса якого в перерахунку на суху речовину склала - 11,658 грамів, який він незаконно придбав, виготовив та зберігав без мети збуту за місцем свого проживання.
Крім того, 22 грудня 2018 року, приблизно о 00 годин, ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння майном ОСОБА_5 , здійснив на нього напад, в ході якого підійшов до потерпілого, який знаходився в кімнаті вказаного будинку та демонструючи кухонний ніж, висловив вимогу про передачу йому цінного майна, що знаходиться в будинку, чим створив реальну погрозу застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_5 , та в обстановці, яка склалась, була сприйнята потерпілим як реальна загроза життю та здоров`ю, після чого незаконно заволодів майном потерпілого, та відразу після вчиненого з місця події зник, майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому майнову шкоду на загальну суму 2580 гривень.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2020 рокуапеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області залишено без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року - без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, доводів скарги належним чином не перевірив, висновку щодо можливості виправлення засудженого ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК України не обґрунтував, чим допустив порушення вимог ст. 419 КПК України.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Дане кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалось за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України, в касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.
За приписами ст. 370 КПК України ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості кожного із вчинених злочинів, один з яких є тяжким, а інший злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також думку потерпілого, який не має претензій матеріального та морального характеру, та просив суд призначити йому мінімальне покарання з іспитовим строком.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, а обставинами, що обтяжують покарання - вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, у стані наркотичного сп`яніння, та вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, щодо особи похилого віку.
За таких обставин суд першої інстанції, враховуючи промову прокурора та потерпілого в судових дебатах щодо можливості призначення ОСОБА_4 покарання з іспитовим строком, дійшов висновку, що необхідним і достатнім покаранням, яке сприятиме його виправленню та запобігатиме вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання призначене в межах санкцій ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. ст. 70, 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновками суду, що призначене ОСОБА_4 із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі, із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, буде достатнім для досягнення мети покарання, при цьому зазначив, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, має стійкі соціальні зв`язки, дружину та чотирьох дітей на утриманні (двоє з яких є неповнолітніми), з якими він проживає разом однією сім`єю, а також відшкодування 1000 гривень потерпілому за завдану шкоду та позицію в суді першої інстанції потерпілого, який вказував про відсутність претензій майнового і морального характеру, та просив призначити мінімальне покарання із встановленням іспитового строку. Також апеляційний суд вказав, що іспитовий строк обвинуваченому призначений не в мінімальному розмірі, а прокурор в суді першої інстанції вважала за можливе застосування приписів ст. 75 КК України та не намагалася довести протилежне. 
На переконання Верховного Суду, апеляційний суд залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, дійшов правильного висновку щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, та дав на них змістовні відповіді.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судового рішення в касаційній скарзі прокурором не наведено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3