Постанова 
Іменем України 
 
21 травня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 336/2531/17
провадження № 61-43802св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                  Коротуна В. М.,               
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Мальцева Олена Олександрівна,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
представник відповідача - Пацалюк Радислав Володимирович ,
третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Пацалюком Радиславом Володимировичем, на постанову апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С. від 17 липня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_2 , третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 Під час перебування ОСОБА_3 у шлюбі із відповідачем                         17 березня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу його батько придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Оскільки вказана квартира була придбана подружжям під час перебування у шлюбі, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки кожного з яких є рівними і становлять по 1/2 частини. Таким чином, після смерті його батька відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , право на яку належить спадкоємцям в рівних частках. Частка, що припадає йому як спадкоємцю першої черги, становить 1/2 частини від спадкової маси, тобто 1/4 частини квартири.    В установлений законом строк він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вказане майно.
У зв`язку з викладеним позивач просив визнати за ним право власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті                       ОСОБА_3
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2018 року позов  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів факт належності спадкодавцю спірного майна, оскільки останнє було придбане за кошти сина відповідача ОСОБА_4 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачем не доведено, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована за відсутності належних доказів. Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 , то після смерті ОСОБА_1                       Ѕ її частини увійшла до складу спадщини. Тому позивачу на праві спадкування за законом належить ј частини вказаної квартири.
Узагальнені доводи касаційної скарги
У вересні 2018 року представник ОСОБА_2 - Пацалюк Р. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що спадкодавець ОСОБА_3 на день своєї смерті не набув право спільної власності на спірну квартиру, на частку в якій в порядку спадкування претендує позивач.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                      02 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 336/2531/17 з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - Пацалюка Р. В. про зупинення виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року до завершення розгляду касаційної скарги відмовлено.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 22 липня 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № НОМЕР_1 від 22 липня 1995 року.
17 березня 2008 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М. та зареєстровано в реєстрі за № 712.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадкоємцями якого за законом першої черги є його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 
05 лютого 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
Постановою державного нотаріуса П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В. В. від 11 березня 2017 року                     ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено його  право на звернення до суду для встановлення або певних юридичних фактів або визнання права власності.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Пацалюком Р. В., на постанову апеляційного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від                         03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення міститься у статті 368 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                     № 14-325цс18).
Установлено, що під час перебування  ОСОБА_3 та ОСОБА_2  у шлюбі було придбано квартиру  АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем.
Доводячи ту обставину, що на спірну квартиру не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя,  ОСОБА_2  посилалася на те, що грошові кошти, які витрачено на придбання квартири належали її сину ОСОБА_4 та не відносились до їх спільного бюджету із                        ОСОБА_1 .
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірна квартира була придбана подружжям ОСОБА_3 у період шлюбу, дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, частки кожного з яких є рівними. Належні та допустимі докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.
У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними                 (частина перша статті 1267 ЦК України).
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд апеляційної інстанції правильно установив, що після смерті  ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну йому Ѕ частини квартири  АДРЕСА_1 , тому за наявності двох спадкоємців першої черги за законом, частки яких є рівними, позивачу на праві спадкування належить ј частини спірної квартири. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної  інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Оскільки оскаржувану  постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Пацалюком Радиславом Володимировичем, залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        М. Є. Червинська

                                                                                                С. Ю. Бурлаков

                                                                                                В. М. Коротун