25.03.20
22-ц/812/674/20
Справа №474/34/20
Провадження № 22-ц/812/674/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 березня 2020 року                                                                               м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,
без участі осіб, повідомлених належним чином про дату, час та місце розгляду справи,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу
приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «Каро»
на ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Соколом Ф.Г., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" до Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В
У січня 2020 року приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" (далі ПП «ВКП «Каро») звернулось до суду з позовом до Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі Врадіївська РДА), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 11 березня 2006 року між ними та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої в межах Гуляницької сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 7 років.
19 березня 2008 року, у зв`язку зі змінами в законодавстві в частині збільшення мінімального розміру орендної плати, між ними було укладено додаткову угоду якою передбачено зміну розміру орендної плати з 1,5% до 3% вартості нормативно-грошової оцінки землі та строк дії договору був продовжений до 31 грудня 2030 року.
11 травня 2010 року договір оренди земельної ділянки від 11 березня 2006 року, разом із додатковою угодою від 19 березня 2008 року, як невід`ємною частиною договору, державним актом на право власності на землю, актом приймання- передачі земельної ділянки, двома актами про передачу межових знаків, кадастровим планом були подані одночасно на реєстрацію у Врадіївський реєстраційний відділ ДП «Центр ДЗК», де і пройшли державну реєстрацію.
Під час державної реєстрації вищезазначеного договору оренди державним реєстратором у Книгу записів реєстрації договорів оренди землі занесено відомості про строк дії договору оренди терміном дії на 7 років, проте не було враховано умови додаткової угоди про строк дії договору оренди до 31 грудня 2030 року.
За таких обставин, такими діями посадових осіб Миколаївської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» була допущена помилка під час державної реєстрації договору оренди землі між ПП ВКП «Каро» та ОСОБА_2 щодо строку дії договору без врахування умов додаткової угоди.
Зважаючи на те, що на теперішній час обов`язок щодо державної реєстрації речових прав та обтяжень на нерухоме майно покладено на Врадіївську районну державну адміністрацію, а тому саме на цей орган повинен виправити помилку, допущену реєстратором відділу ДП «Центр ДЗК», позивач просив зобов`язати Врадіївську РДА внести до Державного реєстру прав зміни по договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 в частині строку дії договору оренди, зазначивши його термін закінчення 31 грудня 2030 року.
Ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження, у зв`язку з тим, що цей спір відноситься до адміністративної юрисдикції.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір, що розглядається, є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право оренди на земельну ділянку), мав публічно-правові відносини саме з позивачем, при чому позовна вимога щодо зобов`язання Врадіївської районної державної адміністрації внести до Державного реєстру прав зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеного між ПП ВКП "Каро" та ОСОБА_3 в частині строку дії договору оренди, зазначивши його термін закінчення 31 грудня 2030 року, стосується саме реєстрації прав позивача, а не іншої особи та не є похідною від вимог у приватно-правовому спорі.
В апеляційній скарзі позивач ПП «ВКП «Каро» посилаючись на те, що спір у даній справі має приватно-правовий характер, оскільки обумовлений порушенням або загрозою порушення прав позивача, а тому просив про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.
Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.ст. 55, 124), а ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративним справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Leo Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 22 жовтня 2003 року належить земельна ділянка загальною площею 5,23 га, яка складається із трьох ділянок: № НОМЕР_1 площею 2.10 га, № НОМЕР_2 площею 2.23 га, № НОМЕР_3 площею 0.90 га та розташованої в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7).
11 березня 2006 року між ПП «ВКП «Каро» та ОСОБА_2 строком на 7 років укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, який зареєстровано у Врадіївському реєстраційному відділі «ДП «Центр ДЗК» 10 березня 2010 року (а.с.3-4).
04 лютого 2010 року між сторонами укладено Додаткову угоду до вищезазначеного договору оренди, якою збільшено орендну плату до 3% від вартості земельної ділянки та продовжено договір оренди до 31 грудня 2030 року (а.с.8).
Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що разом з договором оренди на реєстрацію було передано і додаткову угоду до нього, проте під час державної реєстрації вищезазначеного договору оренди не було враховано умови додаткової угоди про строк дії договору оренди до 31 грудня 2030 року та реєстратором внесені відомості в Книгу записів реєстрації договорів оренди землі про строк дії договору оренди терміном дії на 7 років чим допустив помилку.
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.
Відповідно до ч.1 ст.1 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до юрисдикції адміністративного суду відносяться спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право на майно, а інша особа заперечує це право, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до ст. 15 ЦК України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того, чи іншого виду судочинства, є суб`єктивний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріально-правових відносин у їх сукупності.
Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту права, свобод і інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі органу влади чи органу місцевого самоврядування, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналогічні правові позиції висловлені в постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року № 807/719/15, від 18 вересня 2018 року № 823/235/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 607/19075/15.
Звернення позивача до суду з цим позовом свідчить про наявний майновий інтерес його як орендаря і обумовлене можливою загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Крім того, при зверненні із позовною заявою до суду першої інстанції, вимогами позивача не було оскарження рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності відповідного органу, а тому такі вимоги не набули публічно-правового характеру.
Більш того, такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог реєстраційного законодавства посадових осіб Миколаївської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» під час реєстрації договору оренди землі та додаткової угоди до нього не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можливо встановити при розгляду справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 17 березня 2020 року власником земельних ділянок: площею 0.9 га кадастровий номер 4822381300:02:000:0137, площею 2.1 га кадастровий номер 4822381300:02:000:0295, площею2.23 га кадастровий номер 4822381300:02:000:0201 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 грудня 2010 року, а орендарем - ОСОБА_4 відповідно до договору оренди землі від 24 грудня 2017 року. 
Отже, предметом спору у справі, що розглядається, є право оренди ПП «ВКП «Каро» на земельну ділянку загальною площею 5,23 га, яка розташовані в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та на теперішній час належить на праві власності ОСОБА_1 , як спадкоємцю ОСОБА_2 , та перебуває в оренді у фізичної особи ОСОБА_4 .
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судом за правилами ЦПК України, оскільки внесення до Державного реєстру прав змін до договору оренди землі, укладеного між ПП ВКП «Каро» та ОСОБА_2 у частині строку дії договору оренди землі має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням прав позивача на земельну ділянку іншою особою, яка зареєструвала аналогічне право щодо цієї земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є власник земельної ділянки та особа щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості відповідача ( якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов`язані із реєстрацією майнових прав, що випливають із договірних відносин оренди землі, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі може бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до ч.1 п.6 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За змістом п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушення норм процесуального законодавства, то вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
З аналізу ст. 141 ЦПК України, яка визначає розподіл судових витрат між сторонами, витрати, що понесені стороною при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі, підлягають відшкодуванню лише при вирішені спору по суті.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «Каро» - задовольнити.
Ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська

Судді                                                                                               Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк 

Повний текст постанови складено 25 березня 2020 року.