УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/8163/17
Провадження № 22-ц/4820/332/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 червня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд в складі колегії
 
суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М., 
       секретар судового засідання Кошельник В.М. 
       з участю сторін та їх представників, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, витребування безпідставно отриманого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Логінової С.М. від 11 листопада 2019 року.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

встановив:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідачів, вказувала, що з 29 серпня 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Рішенням Хмельницької районної Ради народних депутатів №23 від 01 квітня 1994 року ОСОБА_3 було виділено у приватну власність земельну ділянку для садівництва площею 0,065 га, що розташована на території земель радгоспу ім. Щорса, м-в Лезнево, товариства «Турбота» та видано державний акт про право власності на неї. В період шлюбу на цій земельній ділянці ними за спільні кошти велося будівництво садового будинку. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2011 року шлюб між ними розірвано. 
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2014 року визнано за позивачкою право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною вартістю 281338 грн. 
Вже після прийняття цих судових рішень їй стало відомо, що 10.03.2010 року відповідач ОСОБА_3 земельну ділянку, на якій розташований спільний об`єкт незавершеного будівництва, подарував своїй матері ОСОБА_5 
28.07.2014 року на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Хмельницького МРУЮ Андрієвської М.В. зареєстровано право власності ОСОБА_5 на садовий будинок в садівничому товаристві «Забота» в м. Хмельницькому, загальною площею 175,7 кв.м, 29.07.2014 року вона отримала свідоцтво про право власності на це нерухоме майно. 
В подальшому ОСОБА_5 15.08.2014 року за договорами дарування відчужила це майно (садовий будинок та земельну ділянку, на якій його зведено) ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадщину після неї прийняли її діти – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Позивач вважає, що реєстрація права власності на садовий будинок за ОСОБА_5 та подальше її відчуження іншій особі є незаконним, оскільки їй на праві власності належать Ѕ частина будівельних матеріалів, використаних під час будівництва цього садового будинку. Крім цього, на момент реєстрації права власності на садовий будинок ухвалою Хмельницького міськрайонного суду у іншій справі (№ 2/2218/4105/2011) на цей будинок та земельну ділянку земельну ділянку, на якій його зведено, в порядку забезпечення позову накладено арешт, що свідчить про незаконність реєстраційний дій щодо цього майна. 
ОСОБА_5 не вела будівництво цього будинку, що встановлено рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18.02.2014 року, яким встановлено факт будівництва будинку АДРЕСА_1 нею та ОСОБА_3 спільно у шлюбі.
Раніше у позовах ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошової компенсації вартості Ѕ частки будматеріалів, які були використані для будівництва садового будинку рішеннями судів відмовлено, а тому змушена звертатися з цим позовом. 
Враховуючи викладене, позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Хмельницького МРУЮ Хмельницької області Андрієвської Марини Василівни від 29 липня 2014 року, індексний номер 14771627 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на цегляний садовий будинок в садівничому товаристві «Забота» в м. Хмельницькому, площею 175,7 кв.м., 
визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно – цегляний будинок в садівничому товаристві «Забота» в м. Хмельницькому, площею 175,7 кв.м., видане 29 липня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Хмельницького МРУЮ Хмельницької області Савчук Валентині Петрівні;
витребувати від ОСОБА_2 безпідставно отримане за договором дарування від 15 серпня 2014 року майно у вигляді Ѕ частини будматеріалів, ринковою вартістю 547141 грн., з яких побудований садовий будинок в садівничому товаристві «Забота» в м. Хмельницькому, площею 175,7 кв.м. про АДРЕСА_1 .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом неповно встановлено обставини справи, не дано належної оцінки доказам у справі. Не враховано, що судовим рішенням вже визнано право власності апелянтки на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Це майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею і вона має право на захист свого порушеного права у обраний спосіб. При цьому ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки набув його у власність за безоплатним договором дарування.
Судом також не враховано, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 10.05.2011 року у справі № 2/2218/4105/2011 накладено арешт на спільне майно сторін, зокрема, й на незавершений будівництвом житловий будинок, розташований в межах АДРЕСА_1 .
Ці обставини цілком вказують про незаконність реєстрації права власності на садовий будинок за ОСОБА_5 , яка не мала жодного стосунку до будівництва цього будинку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказав, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Земельна ділянка на момент розгляду справи про поділ майна подружжя між ним та ОСОБА_1 не перебувала у його власності, а власником була його мати, тому суд не міг накласти на неї арешт, у зв`язку з чим реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_5 є правомірною. Відсутні підстави і для витребування майна у законного володільця.
Від інших відповідачів відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.
Відповідач ОСОБА_3 , його представник та представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечили, посилаючись на її безпідставність. 
Інші учасники, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 376 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Так, судом встановлено, що 18 травня 1994 року ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0650 га, яка розташована на території земель радгоспу ім. Щорса, м-в Лезнево, товариства «Турбота», з цільовим призначенням – для ведення садівництва. 
29 серпня 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. 
На підставі договору дарування від 10.03.2010 року ОСОБА_3 вказану земельну ділянку площею 0,0650 га, яка розташована на території земель радгоспу ім. Щорса, м-в Лезнево, садівничого товариства «Забота», цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 6810100000:20:001:0169, подарував своїй матері, ОСОБА_5 . 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2013 року у справі №2/2218/4105/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, крім іншого майна, яке не є предметом розгляду цієї справи, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 340465 грн.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2014 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 281338 грн.
28 липня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області Андрієвською Мариною Василівною проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на садовий будинок у садівничому товаристві «Забота» у м. Хмельницькому.
29 липня 2014 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на вказаний садовий будинок. 
На підставі договорів дарування від 15.08.2014 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0650 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Забота» в м. Хмельницькому, надану для ведення садівництва та садовий будинок у садівничому товаристві «Забота» в м. Хмельницькому, який знаходиться на вказаній земельній ділянці.
Цього ж дня право власності на вказане майно було зареєстровано за ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадщину після неї прийняли її діти – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і не оспорюються сторонами.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що державним реєстратором здійснено реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням вимог закону, позивач не довела наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на садовий будинок. ОСОБА_2 набув право власності на спірний садовий будинок правомірно, на підставі договору дарування, тому відсутні підстави для витребування у нього майна у вигляді Ѕ частини будматеріалів, з яких побудовано цей будинок.
Проте з такими висновками не можна погодитися у повному обсязі, зважаючи на таке.
За змістом ст. 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом статей 317, 319 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Суд першої інстанції правильно встановив, проте не врахував при вирішенні спору той факт, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2014 року в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 281338 грн.
Водночас апеляційним судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2016 року у справі №686/766/15 (набрало законної сили 22.06.2016 року) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації їх вартості.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2016 року у справі №686/14552/15-ц, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва будинку по АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2014 року встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на земельній ділянці площею 0,0650 га, наданій відповідачу у 1994 році, яку він за договором дарування від 10.03.2010 року подарував ОСОБА_5 . 
Попри це, 20 червня 2014 року Інспекцією ДАБК у Хмельницькій області зареєстровано подану ОСОБА_5 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - садового будинку у садовому товаристві «Забота», що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 6810100000:20:001:0169, яка була предметом договору дарування від 10.03.2010 року. 
Згідно поданої декларації дата початку будівництва - 28.05.2006 року, що відповідає даті видачі дозволу на виконання будівельних робіт № 21 від 28.05.2006 року; дата закінчення будівництва – 11.12.2008 року. 
Наведені обставини цілком підтверджують те, що вказаний будинок зведено спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу, а ОСОБА_5 , яка набула право власності на земельну ділянку після завершення будівництва будинку, не мала жодного стосунку до його будівництва, а відтак, не мала підстав для оформлення права власності на будинок в цілому.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Отже, наявне право власності позивача на Ѕ частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва будинку, порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності  ОСОБА_5  на цей будинок. 
Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав вичерпало свою дію внесенням відповідного запису до Реєстру та видачею свідоцтва, тому не є належним способом захисту права позивача.
В свою чергу підлягає визнанню недійсним свідоцтво про право власності на садовий будинок на ім`я ОСОБА_5 , індексний номер 24878540, видане 29.07.2014 року в порядку реалізації рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію права власності відповідно до статей 15, 18 Закону  № 1952-IV (в редакції, чинній на час  здійснення реєстраційних дій). 
Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для витребування майна від ОСОБА_2 , апеляційний суд приймає до уваги таке.
   Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:  було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; ) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено можливі способи захисту цивільних прав та інтересів.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст. 16 ЦК).
За змістом наведених норм права, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц ).
Встановлено, що на час вирішення цього спору  майно, яким володіла на праві власності позивач (Ѕ частина будівельних матеріалів, використаних під час будівництва будинку), відсутнє в натурі - воно в результаті певних юридично  значимих  дій   трансформувалося у інший об`єкт  - садовий будинок, який   відповідач ОСОБА_2 набув у власність на підставі договору дарування.
Тому витребування у відповідача будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва будинку, є технічно неможливим та не відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову, а отже, не є ефективним способом захисту прав позивача як власника будівельних матеріалів. 
Відтак відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування майна від відповідача.
З врахуванням наведеного оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право власності на садовий будинок слід скасувати та задовольнити в цій частині позов. В решті рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2019 року в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право власності на садовий будинок скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Визнати недійсним свідоцтво № 24878540 від 29.07.2014 року про право власності ОСОБА_5 на садовий будинок площею 175,7 кв.м в садівничому товаристві «Забота», м. Хмельницький, видане державним реєстратором реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції. 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 червня 2020 року.

Судді                                                 Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко