справа № 374/199/19                                                   головуючий у суді І інстанції Козіна С.М.
провадження № 22-ц/824/7437/2020         суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 червня 2020 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Нежури В.А.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 05 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки,-
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі та мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дочка на даний час повнолітня, проте є інвалідом дитинства першої групи "А"-301.11.13 та потребує постійного стороннього догляду. Позивачка з донькою проживає окремо у орендованому житлі, перебуває на пенсії та отримує на дочку державну соціальну допомогу, проте цих коштів недостатньо для утримання дочки та забезпечення їй належного догляду. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання спільної дочки - інваліда, тому дочка перебуває лише на утриманні позивачки та під її доглядом. Відповідач має задовільний стан здоров`я, про місце його роботи позивачці не відомо, але він є батьком їхньої спільної дочки, тому ОСОБА_2 вважає, що він зобов`язаний та має змогу сплачувати аліменти на утримання спільної дочки - інваліда. Позивачка просила стягувати щомісяця з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої непрацездатної дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку), починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою. 
 
Рішенням  Ржищівського міського суду Київської області від 05 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто щомісяця з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої непрацездатної дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, починаючи безстрокове стягнення з 16 липня 2019 року.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у  задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги  доводи відповідача, про те, що він є пенсіонером по віку, учасником бойових дій, часто хворіє, не працює,  інших доходів окрім пенсії не має, проживає у тяжких  матеріально-побутових умовах, тому, позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 17 липня 2003 року було розірвано, про що зроблено відмітку в паспорті відповідача (а.с. 26).
 
Позивачка та відповідач мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час вже повнолітня (а.с. 5).
 
Дочка, ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с. 8), є інвалідом з дитинства І групи, та потребує постійного стороннього догляду, нездатна до самообслуговування. Даний факт підтверджується письмовими доказами по справі: посвідченням інваліда, довідкою до акта огляду МСЕК (а.с. 6, 7).
 
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 25 червня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом з дочкою ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю з дитинства І групи підгрупи А. Дочка не здатна до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду, регулярного лікування та придбання лікарських та медичних препаратів. Дочка перебуває на утриманні матері пенсіонерки, коштів на прожиття у родини не вистачає, власного житла не має, проживають в орендованому житлі, ОСОБА_3 з чоловіком розлучена (а.с. 9).
 
З акту обстеження матеріальних умов від 23 серпня 2019 року, складеного сільським головою с. Голови Верховинського району Івано-Франківської області встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій в Афганістані, проживає один, діти: ОСОБА_3 , 1989 року народження, та ОСОБА_5 , 1994 року народження, зареєстровані разом з ним, але проживають окремо. ОСОБА_1 малозабезпечений, часто хворіє, потребує коштів на лікування (а.с.23).
 
ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням, серії НОМЕР_1 від 19 липня 2002 року (а.с. 24).
 
Відповідно до інформації, наданої ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-9-0.6-6708/0/2-19 від 18 листопада 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 станом за 31 грудня 2012 року має на праві власності дві земельних ділянки, площею по 0,2026 га кожна (а.с. 51-52).
 
З інформації РСЦ МВС в Івано-Франківській області № 31/9/4173 від 13 листопада 2019 року встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано мотоцикли: 02 липня 2010 року - QM 125GY-2B, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_2 , 06 квітня 2017 року - SKYBIKE QM200GY, 2015 року випуску, н.з. НОМЕР_3 , вартістю 12 048 (дванадцять тисяч сорок вісім гривень); 11 вересня 2018 року - SKYBIKE QM250GY, 2016 року випуску, н.з. НОМЕР_4 , вартістю 15 288 (п`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень (а.с. 59, 60-72).
Згідно з інформацією, наданою сектором державних реєстраторів Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 23/10-10/01 від 28 грудня 2019 року встановлено, що нерухоме майно у ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно станом на 28 грудня 2019 року відсутнє (а.с. 92). 
 
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що повнолітня дочка сторін ОСОБА_3 є особою з інвалідністю з дитинства І групи, вона потребує матеріальної допомоги та постійного нагляду. Позивачка проживає разом з дочкою в орендованому житлі. Відповідач, ОСОБА_1 має можливість надавати повнолітній непрацездатній дочці матеріальну допомогу, доказів протилежного суду не надав, а тому, вимоги позивачки є доведеними та обґрунтованими.
 
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
 
Стаття 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
 
Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
 
 Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
 
Судом  першої інстанції встановлено, що повнолітня дочка сторін ОСОБА_3 є особою з інвалідністю з дитинства І групи, інвалідність визначена безстроково, та потребує матеріальної допомоги. Позивачка ОСОБА_2 проживає разом з дочкою в орендованому житлі, дочка потребує постійного догляду, що підтверджує доводи позивачки про те, що вона не в змозі працювати та самостійно утримувати повнолітню непрацездатну дочку. 
 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК  України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта, про не взяття до уваги судом першої інстанції його доводів з приводу неможливості надання матеріальної допомоги, оскільки вони не підтвердженні належними та допустимими доказами. 
 
Наданий апелянтом акт обстеження від  23.08.2019 року,  на думку колегії суддів, не є належним та допустимим доказом, який вказує на неможливість утримувати повнолітню доньку, що потребує  допомоги.
 
Натомість, зазначаючи про те, що є пенсіонером і проживає одиноко на одну лише пенсію,  апелянт довідку про її розмір не надав. 
 
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність матеріальної спроможності відповідача не підтверджена належними та допустимими  доказами.
 
            Про це, на думку колегії суддів, також свідчить факт придбання відповідачем протягом 2017, 2018 років вартістних речей(мотоциклів), що було встановлено судом першої інстанції.
 
            Також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції  вимог  ч. 4 ст. 81 ЦПК України, оскільки судом було прийнято рішення про витребування доказів про матеріальне забезпечення відповідача за клопотанням позивача.
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, вірно визначив предмет спору  та вид  правовідносин, а також, законодавство, що їх регулює і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші обставини та доводи, на які вказує апелянт, також,  не спростовують висновки суду першої інстанції та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому, судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            С.В. Лівінський   

                                                                                                                 В.А. Нежура