Справа № 344/14656/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/561/20 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Бойчука Л.М.
з участю апелянта ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену у складі судді Домбровської Г.В. 18 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя, 
в с т а н о в и в:
09.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя.
Позов мотивував тим, що з 30.10.1992 року по 17.07.2006 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними набуто рухоме і нерухоме майно, яке добровільно поділити вони не змогли. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 06.11.2013 року у справі за його позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та ухвалено нове рішення, яким його позов задоволено частково. Розподілено майно подружжя та виділено йому споруди і будівельні матеріали загальною вартістю 33 308,58 грн., що розташовані на земельній ділянці площею 0,0938 га, яка знаходиться на території Угринівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413 грн. та передано їй у власність рухоме майно та речі особистого вжитку на суму 9 845 грн.; стягнуто з нього на її користь 18 094,79 грн. компенсації за частку у спільному майні. Визнаючи за ним та ОСОБА_2 право власності на певну частину майна, спір щодо іншої частини майна суд так і не вирішив. Судом не було розглянуто подані ним заяви і клопотання та, відповідно, не в повному обсязі розглянуто заявлені ним вимоги. Такий недолік не був усунутий шляхом ухвалення додаткового рішення. 
При ухваленні рішення судом не було враховано, що в користуванні ОСОБА_2 залишилися речі, які були його особистою власністю, зокрема: лампа настільна, колонки магнітофонні 2 штуки, шапка норкова, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 479,36 грн., а також речі, які є спільним майном подружжя, зокрема: телевізор « ІНФОРМАЦІЯ_1 », комп`ютер, пральна машина, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 10 150,86 грн. Також суд не прийняв рішення щодо грошового вкладу в розмірі 26 266 євро, внесеного на депозитні рахунки ОСОБА_2 в банку «Фінанси та Кредит», які є об`єктом спільного сумісного майна подружжя та підлягають поділу. Крім того, стягненню з ОСОБА_2 на його користь підлягають витрати, понесені на оплату навчання в інституті її дочки ОСОБА_3 в сумі 3 000 грн., що з урахуванням індексу інфляції за 2014 та 2015 роки становить 5 046 грн.
Посилаючись на наведене та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив: 1) визнати за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно і речі особистого вжитку, які були його особистою власністю та знаходяться у неї в користуванні, а саме: лампу настільну вартістю 60 грн.; колонки магнітофонні 2 штуки вартістю 75 грн.; шапку норкову вартістю 150 грн., загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 479,36 грн; 2) передати у власність ОСОБА_2 рухоме майно, а саме: телевізор «Самсунг», комп`ютер, пральну машинку, загальною вартістю 10 150,86 грн; 3) визнати спільною сумісною власністю подружжя кошти в сумі 26 266 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 в банку «Фінанси та Кредит» і зняті нею одноособово та розділити їх порівну між подружжям; 4) визнати за ним право власності на 1/2 частину грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , в розмірі 351 903,63 грн. (13 133 євро); 5) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості його особистого майна в сумі 479,36 грн.; 6) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію половини вартості спільного майна, яке знаходиться у відповідача, в сумі 5 075,43 грн.; 7) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію половини грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , в розмірі 351 903,63 грн. (13 133 євро); 8) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію проведеної ним оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.02.2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя закрито.
Ухвала суду мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року у об`єднаній цивільній справі №0907/2-15/2011 вирішено позовні вимоги сторін щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також коштів в розмірі 26 266,00 євро, які зберігалися на депозитному рахунку ОСОБА_2 . Склад сторін у цивільній справі №0907/2-15/2011 та в даній цивільній справі №344/14656/16 є ідентичним, що свідчить про повторне звернення до суду з приводу одного й того ж спору. Відтак, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації проведеної позивачем оплати за навчання дочки відповідачки, то суд дійшов висновку, що така не є вимогою про поділ спільного майна подружжя.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права.
Зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд помилково дійшов висновку про те, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року вирішено позовні вимоги сторін щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також коштів в сумі 26 266 євро, що зберігалися на депозитних рахунках відповідачки, адже в даному позові він посилався на обставини і факти, які не були встановлені вказаним судовим рішенням. 
Зокрема, судом не було встановлено обставин щодо належності коштів в розмірі 26 266 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі та були зняті нею особисто, а також не прийнято рішення про поділ цих коштів, які відповідно до ст. 61 СК України являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, предметом позовних вимог у даній справі є визнання права власності на рухоме майно, речі особистого вжитку, визнання грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках відповідачки, спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошової компенсації вартості особистого майна, що не було вимогами позову та предметом розгляду у справі про поділ майна подружжя, рішення по якій прийнято апеляційним судом 24.12.2013 року.
З наведених підстав апелянт просить оскаржувану ухвалусуду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила та зазначила, що з приводу заявлених ОСОБА_1 позовних вимог вже є постановлені судами рішення, які набрали законної сили, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є законним та обґрунтованим. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.
Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, дослідившиматеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову у даній цивільній справі №344/14656/16-ц є визнання права власності на рухоме майно та речі особистого вжитку, визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошової компенсації вартості рухомого майна та речей особистого вжитку, стягнення грошової компенсації оплати за навчання.
Також встановлено, що між сторонами вже існував спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.11.2013 року у цивільній справі №0907/2-15/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відшкодування майнової шкоди та стягнення коштів, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0938 га, що розташована на території Узинської сільської ради, вартістю 44 010,02 грн.; визнано за ОСОБА_1 право власності на споруди та будівельні матеріали, що розташовані на вказаній земельній ділянці, вартістю 33 308,58 грн.; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413 грн.; визнано за ОСОБА_2 право власності на речі для особистого вжитку вартістю 9 845 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 40 099,80 грн. компенсації вартості частки у спільному майні. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 29-30).
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року вказане рішення Івано-Франківського міського суду від 06.11.2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Розподілено майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_1 споруди і будівельні матеріали загальною вартістю 33 308,58 грн., що розташовані на земельній ділянці площею 0,0938 га для ведення садівництва, яка розташована на території Угринівської сільської ради; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413 грн. та передано їй у власність рухоме майно і речі особистого вжитку на суму 9 845 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18 094,79 грн. компенсації за частку у спільному майні. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 3-6).
Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що апеляційним судом вирішено питання щодо поділу між сторонами рухомого майна та речей особистого вжитку, які згідно рішення передані у власність ОСОБА_2 , а також грошових коштів в розмірі 26 266 євро, оскільки в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено походження вказаних коштів від відповідачки та інших осіб, які перераховували їх з Португалії, і зроблено висновок, що вони не призначалися на потреби сім`ї ОСОБА_1 . 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Враховуючи наведені положення закону та наявність рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року між цими ж сторонами, з того ж самого предмету спору і з тих самих підстав, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги сторін щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також грошових коштів в сумі 26 266 євро були вирішені судом та обґрунтовано закрив провадження в наведеній частині.
Доводи апелянта про те, що в даному позові він посилався на обставини і факти, які не були встановлені вказаним судовим рішенням, зокрема, щодо належності коштів в розмірі 26 266 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , а також судом не прийнято рішення про поділ цих коштів, які відповідно до ст. 61 СК України являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, спростовуються змістом рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року, в якому суд дав оцінку вказаній позовній вимозі та в цій частині позову відмовив.
Посилання апелянта, що при ухваленні рішення апеляційним судом не враховано речі, які були його особистою власністю та залишилися в користуванні ОСОБА_2 , а також речі, які є спільним майном подружжя, є голослівними. Крім того, у випадку незгоди з рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року ОСОБА_1 вправі був оскаржити вказане рішення в касаційному порядку.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про закриття провадження у справі в наведеній частині, а тому підстав для її задоволення не вбачається.
Висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання доньки  ОСОБА_2  не є вимогою про поділ спільного майна подружжя є правильним. Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду про закриття провадження у справі в цій частині з підставп. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки встановлено, що така вимога не була предметом розгляду судами, а тому суд необґрунтовано закрив провадження в цій частині.
Закриття провадження у справі в наведеній частині суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, визначеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн. скасувати, а справу в цій частині направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн. скасувати і направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В іншій частині ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин 
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року