Постанова
Іменем  України 
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/14965/13-ц
провадження № 61-10233св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (співвідповідач за зустрічним  позовом) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним  позовом) -  ОСОБА_1 , 
співвідповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
треті особи за зустрічним позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована пересувна механізована колона № 618», Приватне підприємство «Нивала», Товариство з додатковою відповідальністю «Західбуделеватор», Торгово-промислове підприємство «Карпати»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                                     від 06 жовтня 2015 року у складі судді Польської М. В. та постанову                       Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у складі колегії суддів Томин О. О., Матківського Р. Й., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду  Івано-Франківської області  від 06 жовтня 2015 року та постанову  Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
06 вересня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,  Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована пересувна механізована колона №618» (далі - ТОВ «СПМК №618»), Приватного підприємства «Нивала» (далі - ПП «Нивала»), Товариства з додатковою відповідальністю «Західбуделеватор» (далі - ТзДВ «Західбуделеватор»), Торгово-промислового підприємства «Карпати» (далі - ТПП «Карпати»)                   про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. 
 
Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ТОВ «СПМК №618» 22 грудня     2006 року, останнє отримало кредит у розмірі 140 000 швейцарських франків (у подальшому кредитний ліміт було збільшено до 250 000 швейцарських франків) для купівлі обладнання зі сплатою 8,49 % річних, а понад встановлений строк - 16,98%, річних, з кінцевим терміном повернення                         до 20 грудня 2013 року.
 
В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 22 грудня 2006 року та 30 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПП «Нивала», ТзДВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» та ОСОБА_1 (із кожними окремо) були укладені договори поруки, за умовами яких відповідальність поручителів і боржника є солідарною, порука діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.
 
08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.
 
ТОВ «СПМК №618» належно не виконувало своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість.
 
У листопаді 2012 року на адресу відповідачів були направлені вимоги/претензії щодо погашення поточної заборгованості за кредитним договором, які залишені без задоволення.
 
Станом на 18 липня 2013 року заборгованість ТОВ «СПМК №618» становила         1 812 492,87 грн, яка в добровільному порядку погашена не була.
 
На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ПАТ «Дельта Банк», просилостягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, укладеним 22 грудня 2006 року, в розмірі 3 330 284,79 грн, яка утворилась станом на 24 жовтня 2014 року.
 
У лютому 2014 року ОСОБА_1 , ТОВ «Західбуделеватор» та ПП «Нивала» звернулися в суд із зустрічними позовами, посилаючись на те, що вони виступають поручителями ТОВ «СПМК №618» за кредитним договором від 22 грудня 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «СПМК №618». Договорами строк дії поруки не встановлено.
 
Вважали, що банк пропустив установлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк звернення з позовом до поручителя, оскільки у листопаді 2012 року на адреси поручителів було надіслано вимоги/претензії про усунення порушень за кредитним договором, а позов про стягнення заборгованості з поручителів пред`явлено лише 17 вересня 2013 року.
 
Ураховуючи наведене, просили визнати припиненими зобов`язання за договорами поруки.
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                   від 06 жовтня 2015 року у складі судді Польської М. В. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.
 
Стягнуто солідарно з ТОВ «СПМК №618» та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року в сумі 3 330 284,79 грн. Стягнуто солідарно ТОВ «СПМК №618» та ПП «Нивала» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року в сумі 3 330 284,79 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «СПМК №618» та ТзДВ «Західбуделеватор» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року в сумі 3 330 284,79 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «СПМК №618» та ТПП «Карпати» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року в сумі 3 330 284,79 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Зустрічні позови ОСОБА_1 , ТзДВ «Західбуделеватор» та ПП «Нивала» залишені без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором мотивоване відповідальністю поручителя перед кредитором за порушення боржником своїх зобов`язань передбаченою статтями 553, 554 ЦК України.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про припинення договору поруки, суд першої інстанції послався на те, що вимога позивача до поручителя від 01 листопада 2012 року не змінювала визначеного договорами строку остаточної виплати кредиту - не пізніше                    20 грудня 2013 року, не встановлювала кредитором новий строк для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України. Суд прийшов висновку про відсутність правових підстав припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині: позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «СПМК №618», ТзДВ «Західбуделеватор», ПП «Нивала», ТПП «Карпати» про стягнення заборгованості за кредитним договором; в частині зустрічних позовів ТОВ «Західбуделеватор», ПП «Нивала» до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсиббанк»  про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим скасовано, провадження у справі за даними позовними заявами закрито. Роз`яснено, що розгляд даних позовних вимог віднесено до юрисдикції господарських судів.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , в частині зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове.
Позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 11102809000 від 22 грудня 2006 року в розмірі                             2 717 391,91 грн (еквівалент 197 628,50 швейцарських франків станом                                  на 21 жовтня 2014 року), з яких: сума заборгованості за кредитом - 1 973 535,06 грн (еквівалент 143 482,03 швейцарських франків станом                     на 21 жовтня 2014 року); розмір нарахованих відсотків за кредитом - 743 856,85 грн (еквівалент 54 098,68 швейцарських франків станом                                  на 21 жовтня 2014 року).
В решті вимог позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1   про стягнення суми заборгованості за кредитним договором  відмовлено.
В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ТОВ «СПМК №618», ПП «Нивала», ТзДВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим рішення суду залишено без змін.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на момент пред`явлення позову строк виконання основного зобов`язання не настав, а тому банк мав право на стягнення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах трирічної позовної давності щодо кожного із цих платежів. Тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для  задоволення позовних вимог з приводу стягнення заборгованості та нарахованих відсотків  за кредитом до дня звернення з позовом до суду.
При цьому, зазначив, що вимога банку про стягнення нарахованої банком пені за період з 21 квітня 2014 року до 20 жовтня 2014 року до задоволення не підлягає, оскільки після звернення про дострокове стягнення всієї суми боргу кредитор має право тільки на стягнення виплат в порядку статті 625 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд  виходив з того, що до подання позову кредитор не ставив питання про дострокове виконання основного зобов`язання за кредитним договором та не змінював строк виконання такого зобов`язання, тому відсутні правові підстави для припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі і задовольнити зустрічний позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що  судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 20 листопада 2012 року) пред`явити вимоги до поручителя.
 
На думку заявника, іншої відповідальності окрім, як солідарної договором не передбачається. Отже, стягнення боргу виключно з ОСОБА_1 як поручителя без основного боржника законодавством не передбачено.
 
Позивач за зустрічним позовом вважає, що підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду є ті обставини, що судом касаційної інстанції вже двічі справа поверталась на новий апеляційний розгляд, а в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції частково застосував правові позиції Верховного Суду України, що на даний час в повній мірі суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у подібних справах.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається)  передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
13 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  Курило В. П.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд встановив, що 22 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «СПМК №618» в особі генерального директора ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11102809000, за умовами якого останнє отримало кредит у розмірі 140 000 швейцарських франків для купівлі обладнання зі сплатою 8,49 % річних, а понад встановлений строк - 16,98 %, річних, з кінцевим терміном повернення до 20 грудня 2013 року.
Погашення заборгованості за кредитом умовами договору визначено періодичними щомісячними платежами.
Згідно із пунктом 1.3.3 договору сторони домовились, що за умовами цієї угоди може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених підпунктом «а» та/або «б» пункту 9.2 договору.
Відповідно до пункту 2.1 цього договору у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором банком прийнято: застава нерухомості, а саме цілісного майнового комплексу (адміністративно-виробничі та складські приміщення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно із договором іпотеки від 22 грудня 2006 року; порука, а саме директора ОСОБА_1 згідно із договором поруки № 11102809000/1-П від 22 грудня 2006 року, порука ВАТ «Західбуделеватор» згідно із договором поруки                                                      № 11102809000/2-П від 22 грудня 2006 року.
Додатковою угодою № 1 до кредитного договору, укладеною 30 січня                       2007 року, збільшено кредитний ліміт до 250 000 швейцарських франків 
Додатковою угодою № 2 до кредитного договору, укладеною 13 лютого                2009 року, сторони домовилися про зміну графіка погашення кредиту за договором.
Згідно  із договором поруки № 11102809000/1-П від 22 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати за невиконання ТОВ «СПМК №618» усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору                            № 11102809000 від 22 грудня 2006 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

У пунктах 1.3-1.4 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
У випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).
У пункті 3.1 договору поруки встановлено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.
Додатковою угодою № 1 до договору поруки, укладеною 30 січня 2007 року, з поручителем погоджено суму основного договору - 250 000 швейцарських франків, термін виконання основного зобов`язання до 20 грудня 2013 року.
Додатковою угодою № 2 до договору поруки, укладеною 08 липня 2010 року, сторони погодили процентну ставку за основним договором - 8,99 %.
Установлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. 
Відповідно до умов цього договору та додатку № 1 до нього заборгованість ТОВ «СПМК №618» перед кредитором станом на 08 грудня 2011 року становила 1 389 121,81 грн. 
01 листопада 2012 року ПАТ «Дельта Банк» на адресу поручителя ОСОБА_1 направило вимогу/претензію щодо погашення поточної (строкової) заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 610 162,89 грн. Проте ця вимога залишена без задоволення.
Згідно із доданим ПАТ «Дельта Банк» розрахунком заборгованості за договором кредиту № 11102809000 від 22 грудня 2006 року, станом                               на 21 жовтня 2014 року розмір заборгованості позичальника ТОВ «СПМК №618» становить 3 330 284,79 грн, з яких: 1 973 535,06 грн - сума заборгованості за кредитом; 170 345,68 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 1 100 031,89 грн - розмір нарахованих відсотків за кредитом; 86 372,16 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За правилами статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.
 
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Таким чином, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. 
 
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Установлено, що відповідно до кредитного договору № 11102809000                            від 22 грудня 2006 року кінцевим терміном повернення коштів є 20 грудня 2013 року. 
 
Кредитор-позивач звернувся до суду з цим позовом 06 вересня 2013 року, вимагаючи, відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України, дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу
 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина третя статті 254 ЦК України).
 
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
Договором поруки № 11102809000/1-П від 22 грудня 2006 року не встановлено строк, після настання якого порука припиняється, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
З аналізу положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна дійти до висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). 
 
Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи, що на момент пред`явлення позову строк виконання основного зобов`язання не настав, дійшов по суті правильного висновку про те, що банк мав право на стягнення з поручителя тієї частини позики, що залишилася (є непростроченою), та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Також апеляційний суд вірно зазначив, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому суд вірно застосував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), у відповідності до якої, звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії договору, а тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом з моменту такого звернення  припиняється.
 
Проте, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що відсутні правові підстави для припинення у відповідності до частини четвертої статті 559 ЦК України поруки щодо певних щомісячних зобов`язань.
 
Так, відповідно до пункту 1.4 договору поруки, позичальник ТОВ «СПМК №618» та поручитель ОСОБА_1 є солідарними боржниками, а тому в силу вимог статей 553, 554 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку по сплаті заборгованості частково чи в повному обсязі як від них разом, так і від будь-кого з них окремо.
 
Встановлено, що поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, а саме - недодержання ним графіку погашення як тіла кредиту, так і процентів за користування кредитними коштами, виникла заборгованість.
 
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором прострочена заборгованість виникла з 27 грудня 2011 року.
 
З позовом до суду ПАТ «Дельта Банк» звернулося лише 06 вересня                       2013 року, а відтак, всі періодичні платежі за кредитним договором, строк сплати яких настав станом на 06 березня 2013 року і які не сплачені, знаходяться за межами шестимісячного строку, у зв`язку з чим до них, відповідно до зазначеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18),  можуть бути застосовані положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Таким чином, належна у відповідності до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року до стягнення з ОСОБА_1  сума заборгованості за кредитним договором підлягає зменшенню -  відповідно до встановленого розміру заборгованості за щомісячними платежами у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців, які передують моменту звернення банку з позовом до суду. 
 
Разом із тим, зустрічні позовні вимоги  ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк» про визнання зобов`язання за договором поруки 22 грудня 2006 року №11102809000/1-П  припиненим задоволенню не підлягають, оскільки щодо періодичних платежів за кредитним договором, строк сплати яких настав станом на 06 березня 2013 року, порука припинилася в силу закону, а для припинення поруки ОСОБА_1 в іншій частині зобов`язань за вказаним кредитним договором підстави відсутні.
 
При цьому доводи касаційної скарги щодо наявності вимоги позивача до поручителя від 01 листопада 2012 року не є обґрунтованими, оскільки із змісту вказаної вимоги убачається, що нею не встановлено новий строк для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації кредитором свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Посилання заявника на те, що іншої відповідальності окрім, як солідарної, договором не передбачається, а, отже, стягнення боргу виключно з ОСОБА_1 як поручителя без основного боржника не можливе, є необґрунтованим, оскільки суперечить змісту укладених угод, а також приписам статей 553, 554 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо заявленого клопотання про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з тих підстав, що ця справа містить виключну правову проблему, є безпідставними, оскільки заявником у клопотанні належним чином не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі. Аналіз судової практики не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.
 
Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про зміну постанови суду апеляційної інстанції, зменшивши розмір стягнутої судом з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом (тілом кредиту) з 1 973 535,06 грн (еквівалент 143 482,03 швейцарських франків) до 670 175 грн (еквівалент 48 740 швейцарських франків), розмір нарахованих відсотків за користування кредитними коштами - з 743 856,85 грн (еквівалент 54 098,68 швейцарських франків)до 150 194,14 грн (еквівалент 10 936,20 швейцарських франків), а розмір загальної суми заборгованості за кредитним договором № 11102809000 від 22 грудня 2006 року - з 2 717 391,91 грн (еквівалент 197 628,50 швейцарських франків) до 820 369,14 грн (еквівалент 59 676,20 швейцарських франків).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року                      в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 11102809000 від 22 грудня 2006 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом (тілом кредиту) з 1 973 535,06 грн (еквівалент 143 482,03 швейцарських франків) до 670 175 грн (еквівалент 48 740 швейцарських франків), розмір нарахованих відсотків за користування кредитними коштами - з 743 856,85 грн (еквівалент 54 098,68 швейцарських франків)до 150 194,14 грн (еквівалент 10 936,20 швейцарських франків), а загальну суму заборгованості за кредитним договором № 11102809000 від 22 грудня 2006 року - з 2 717 391,91 грн (еквівалент 197 628,50 швейцарських франків) до 820 369,14 грн (еквівалент 59 676,20 швейцарських франків).
 
В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року (у незміненій частині) та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                                               С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. П. Курило