Справа № 409/1851/19 
Провадження № 22-ц/810/34/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2020 року                                                               м. Сєвєродонецьк 
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. (суддя-доповідач)
суддів - Назарової М.В., Стахової Н.В.
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області
на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 листопада 2019 року
(суддя Максименко О.Ю.)
у цивільній справі про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області,
встановив:
Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 листопада 2019 року заяву   ОСОБА_1  про встановлення факту перебування на утриманні задоволено. 
Встановлено факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні свого чоловіка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент його смерті.
В апеляційній скарзі заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог  ОСОБА_1  відмовити за необґрунтованістю. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що заявницею ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження заявлених вимог, а факт сумісного проживання не є беззаперечним доказом, перебування останньої на утриманні свого чоловіка за його життя та отримання допомоги, що мала постійний характер.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на законність рішення суду першої інстанції, просить апеляційний суд відмовити в задоволенні скарги та залишити рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з наступних підстав.
Судом встановлені наступні факти та обставини.
З 11.10.1980 заявниця ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 зареєстрованому Станично-Луганським РАГС (а.с.9).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14). 
ОСОБА_2 з 04.08.1977 року по 16.09.2004 року проходив службу в Збройних силах (а.с.10).
З 17.09.2004 чоловіку заявниці, ОСОБА_2 було призначено пенсію за вислугу строків служби (а.с.11). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер у віці 49 років (а.с.16).
Заявниця  ОСОБА_1 є вдовою ветерана військової служби (а.с.8)
За період з 30.08.1992 по 23.06.2010  ОСОБА_1  офіційно не працювала (а.с.18-19)
Відповідно до ч.1,ч.3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Звертаючись до суду з вимогами про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка за його життя, заявниця вказує, що від цього факту залежать її пенсійні права.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд виходив із доведеності заявлених вимог.
Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з висновками суду як такими, що ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.
Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина 3 статті 294  ЦПК України).
Пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1.Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. 2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. 3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Згідно статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV  (далі - Закон № 1058- IV) непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Статтею 5 Закону № 1058-IV визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються, зокрема: коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV види пенсійного забезпечення, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.
У частині першій статті 9 Закону № 1058-IV наведено види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 10 Закону № 1058-IV передбачено право вибору пенсійних виплат - особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Статтею 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262 -ХІІ (зі змінами) визначено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Зокрема дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Статтею 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Аналізуючи зазначені вище норми, право на пенсію в разі втрати годувальника виникає лише у непрацездатної особи, яка є членом сім`ї померлого і перебувала на його повному утриманні та отримувала допомогу на постійній основі.
Проте, як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_1  на час смерті чоловіка  ОСОБА_2 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3   була працездатною особою, і лише в 2019 році  звернулася до ГУ ПФУ в Луганській області із заявою про призначення пенсії в разі втрати годувальника (а.с.12-13), що з урахуванням вказаних норм і обставин справи, свідчить про недоведенність заявлених вимог.
Отже, висновок суду про задоволення вимог ОСОБА_1 є помилковим.
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області підлягає стягненню відшкодування витрат на сплату судового збору 576 грн 30 коп.
Керуючись ст. 367, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області задовольнити.
Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 листопада 2019 рокускасувати і ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування особи на утриманні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, місцезнаходження юридичної особи: 93404, м.Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, відшкодування витрат на сплату судового збору 576 грн 30 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складення повної постанови - 30 березня 2020 року.

Головуючий                                                                               Ю.П. Лозко
Судді: М.В. Назарова
Н.В. Стахова