ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/2001/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Прокопчук Т.С. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Кругового О.О.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу   Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)»
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року (головуючий суддя: Єфанова О.В) по адміністративній справі №160/2001/19
за позовом Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування рішень, вимоги, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивач Державна установа «Ігренський виправний центр (№133)» 01.03.2019 року звернулося до суду з позовом до відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі – ГУ ДФС у Дніпропетровській області), в якому просить скасувати винесені відповідачем 04.12.2018 року податкові повідомлення-рішення № 0564771306, № 0564841306, рішення № 0564751303, №05648713063, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-0564861303.
В обґрунтування вимог зазначено, що в установі відсутні засуджені, які працюють за строковим трудовим договором, а тому у позивача відсутній обов`язок здійснення сплати військового збору та єдиного внеску за працівників - фізичних осіб, які відбувають покарання.
У відзиві на позов ГУ ДФС у Дніпропетровській області зазначило про безпідставність доводів позивача та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга ґрунтується на доводах, викладених у позові.
У відзиві на апеляційну відповідач зазанчає про правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, в зв`язку з чим просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, про день розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно    ст.229 КАС України    не здійснювалося.
26.05.2020 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання зазначено, що   представник позивача не зможе прибути у судове засідання 22.05.2020 року, у зв`язку з тим, що та території України встановлений карантин  на підставі постанов КМУ від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19», та від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів».
Розглянувши зазначене клопотання суд не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне.
Ч. 1 ст. 29 Закону України від 06.04.2000 № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою КМУ від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19» (зі змінами та доповненнями) встановлено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року до 22 червня 2020 року.
Проте, постановою КМУ від 20.05.2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено адаптивний карантин до 22 червня 2020 року. Водночас на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією запроваджується послаблення протиепідемічних заходів.
Послаблення протиепідемічних заходів застосовується та припиняється на території регіону на підставі рішення регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, яке приймається з урахуванням оцінки епідемічної ситуації та наявності у регіоні ознак для послаблення протиепідемічних заходів.
Так, протоколом регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій №30 позачергового засідання від 22.05.2020 року, у зв`язку зі сприятливою епідемічною ситуацією, що склалася на території Дніпропетровської області, яка відповідає ознакам, встановленим у абзацах 3, 4 та 5 пункту 4 Постанови, запроваджується послаблення протиепідемічних заходів та дозволяється, зокрема регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні за умови перевезення пасажирів у межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб, за умови забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, у тому числі виготовленими самостійно, та використання таких засобів індивідуального захисту пасажирами під час перевезення, в межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів в міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспортному засобі, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах з 22 травня 2020 року.
Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача здійснює свою   діяльність за адресою 49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул.Бехтерева,5 (т.1 а.с.3), та мав можливість прибути в судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 27.05.2020 року.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що посилання представника позивача на неможливість з`явитися у судове засідання 27.05.2020 року у зв`язку з встановленням карантину на всій території України є намаганням відтермінувати розгляд справи, що в свою чергу є зловживанням процесуальними правами.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 року відповідає, а вимоги апеляційної скарги не є обґрунтованими з огляду на наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що в період з 13.09.2018 року по 24.10.2018 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області проведено документальну планову виїзну перевірку Державної установи «Ігренський виправний центр (№133), відносно повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 30.06.2018 року та податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.07.2015 року по 30.06.2018 року, за результатами якої складено акт №63547/04-36-13-06/08563027 від 01.11.2018 року.
Відповідно до викладених в акті перевірки висновків перевіркою встановлено порушення позивачем : абз. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України, р.III Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, в частині їх подання за період III кв. 2015р.- IV кв. 2015р., І кв. 2016р.- ІV кв. 2016р., 1 кв. 2017р. - IV кв. 2017р., І кв. 2018р. - ІІ кв. 2018р., без відображення нарахованих та виплачених доходів засудженим, нарахованого та перерахованого податку та військового збору;
п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX ПК України, що призвело до заниження податкового зобов`язання з військового збору на загальну суму 5 144,85 грн., у тому числі: за жовтень  - грудень 2016 року, за січень  - грудень 2017 року,  січень, лютий, червень 2018 року;
п.1 ч.2 ст.6, ч.5 ст.8. ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 1  611 401,77 грн., у тому числі: за жовтень  - грудень 2016 року, січень  - грудень 2017 року,  січень – червень 2018 року;
п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з урахуванням п.3.1 р. III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; п.1 р. III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що призвело до несвоєчасного надання звітів по ЄСВ за грудень 2013 року, лютий 2014 року, жовтень 2014 року, вересень 2017року.
За результатами перевірки ГУ ДФС у Дніпропетровській області 04.12.2018 року винесені наступні  рішення, а саме:
податкове повідомлення-рішення № 0564841306, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з військового збору за основним платежем в розмірі 5  144,85 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 3  699,43 грн.
податкове повідомлення-рішення № 0564771306, яким до позивача на підставі п.119.2 ст. 119 ПК України  застосовано штрафну санкцію в розмірі 510 грн.;
рішення № 0564751303 про застосування до позивача штрафу в розмірі 170 грн. на підставі п.7 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»    № 2464-VI від 08.07.2010 року  за неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності
рішення №05648713063 про застосування до позивача штрафу в розмірі  805  700,89 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 1  611  401,77 грн.
вимогу №Ю - 0564861303 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму  1  611  401,77 грн.
Не погодившись з вищезазначеними рішеннями та вимогою позивач оскаржив їх в судовому порядку.
Із матеріалів справи вбачається, що державна установа «Ігренський виправний центр (№133) відповідно до ч.1  ст. 6 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" входить до структури Державної кримінально-виконавчої служби України та створена для забезпечення виконання її завдань. 
Відповідно до пп. 6 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 60 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах в установах чи організаціях усіх формах власності за умови забезпечення нагляду за їхньою поведінкою.
Відповідно до ч. 1 ст. 118  Кримінально-виконавчого кодексу України в редакції до 08.10.2016 року,  засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.
Частина 1 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України, в редакції з 08.10.2016 (з дня набрання чинності внесеними змінами Законом України від 07.09.2016 №1492-VІІІ), засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Частиною 1 ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 цього Кодексу, зокрема фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 цього Кодексу, зокрема загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу, зокрема роботодавець, який виплачує доходи на користь платника податку.
Згідно з ч.1 ст. 60-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (Закон України від 07.09.2016 р. N 1492-VIII), засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Частиною 1 ст. 4, п. 1, 4 ч.2  ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;  подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз вищезазначених норм свідчить, що засуджені до позбавлення волі є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна установа в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум, зокрема військового збору та єдиного внеску із заробітної плати таких осіб.
Не укладення   виправною установою відповідних трудових договорів із засудженими не скасовує обов`язок сплачувати податки та збори, а також подавати звітність у встановленому законом порядку.
Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом Верховного Суду в постановах від 03.04.2020 року по справі №580/908/19 (№К/9901/29769/19),  від  17.03.2020 року по справі №809/710/17  (№К/9901/36298/18).
Пунктом 119.2 ст. 119 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин визначено, що     неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 грн.
Пунктом 3,7 ч.11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що  за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску;
За неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, податковим органом здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.
Стаття 59 ПК України визначає, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Оскільки позивач - Державна установа «Ігренський виправний центр (№133)» не заперечує не відображення у податкових розрахунках суми нарахованої та виплаченої заробітної плати засудженим та суми проведених відрахувань з неї, в частині військового збору у перевірений відповідачем період, а також не подання в цей період звітності та не сплати з заробітної плати засуджених єдиного внеску, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності винесених відповідачем 04.12.2018 року податкових повідомлень-рішень № 0564771306, № 0564841306, рішень №0564751303, №05648713063, а також складеної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-0564861303.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з`ясовано обставини справи та ухвалене рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 315, 316, 221, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року по адміністративній справі №160/2001/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили  27 травня  2020 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Строки касаційного оскарження, з урахуванням пункту 3 Розділу IV «Прикінцеві Положення» Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020 року, продовжуються на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню на території України гострої респіраторної хвороби коронавірусної хвороби (COVID-19).   

Головуючий - суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий