ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8702/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 (головуючий суддя Віхрова В.В.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 09.09.2019 року до адміністративного суду з позовом до відповідачів: Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці (відповідач-1), Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-2), в якому просив: 
- визнати протиправним та зобов`язати Управління МВС України на Придніпровській залізниці (відповідач-1) скасувати наказ від 18.06.2019 № 3 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з ОВС України та занесення відповідних записів у трудову книжку;
- зобов`язати МВС України (відповідач-2) працевлаштувати ОСОБА_1 на атестовану посаду з урахуванням рівня освіти та професійного досвіду у суб`єктів, що належать до сфери управлінь МВС (територіальному органі, закладі, установі або організації) що знаходяться на території міста Дніпро з 07.11.2015 р. у відповідності до п.9 розділу XI прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про національну поліцію" та видати відповідний наказ з цього приводу та занести відповідні записи у трудову книжку;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України (відповідач-2) присвоїти ОСОБА_1 спеціальне звання майора поліції, що згідно п.12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України "Про Національну поліцію", що відповідає його наявному спеціальному званню майор міліції; 
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці (відповідач-1), а у випадку відсутності достатніх коштів або у випадку ліквідації з МВС України (відповідач-2) грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 01.03.2019 р. по фактичну дату винесення відповідного рішення;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці (відповідач-1), а у випадку відсутності достатніх коштів або у випадку ліквідації з Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-2) грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2018 рік та за 2019 рік;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці (відповідач-1), а у випадку відсутності достатніх коштів або у випадку ліквідації з Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-2) одноразову грошову допомогу при звільненні станом на 16.06.2019 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 р. (суддя Кадникова Г.В.) позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку із пропуском строку звернення до суду (а.с. 2).
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 75-77).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 р. (суддя Віхрова В.В.) позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку із пропуском строку звернення до суду (а.с. 95).
Свою позицію суд першої інстанції щодо повернення позивачу позову обґрунтував тим, що ухвалою від 17.01.2020 року (а.с. 85-86) позовну заяву позивача було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Однак 04.02.2020 року позивачем до суду надані пояснення, згідно яких зазначено, що позивач 17.04.2019 року отримав від відповідача-1 копію наказу від 13.04.2019 №3 о/с згідно якого його поновлено на службі в органах МВС на посаді старшого оперуповноваженого групи кримінальної міліції з 10.06.2018 року. При цьому позивач зазначив, що його було поновлено на посаду, яка на час винесення наказу була скорочена т не існувала, в орган, який також не існує. При цьому його було попереджено 17.04.2019 про звільнення через скорочення штатів; посада, на яку його призначено скорочена 18.06.2019. вважає, що не пропустив місячний термін звернення до суду, оскільки звернувся 09.09.2019 року до суду (на 30-й день, після отримання 10.08.2019 рекомендованого листа від відповідача).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що не є можливим прийняття клопотання ОСОБА_1 від 04.02.2020 р., в якому викладені пояснення по суті спору, яким позивач просить долучити клопотання з додатками до матеріалів справи та відкрити провадження у справі, в якості доказів виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 17.01.2020 р., оскільки позивачем не була подана заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, не зазначені причини пропуску строку звернення, не вказані обставини поважності їх пропуску. Разом з тим, судом першої інстанції встановлено відсутність належних доказів на підтвердження звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом в межах встановленого процесуального строку. За таких обставин, на думку суду першої інстанції, судом вчинені усі дії, передбачені КАС України, направлених на з`ясування усіх обставин, які необхідні при вирішенні питань про наявність підстав для відкриття провадження у справі, залишення позову без руху та інших питань передбачених ст. 171 КАС України на відповідній стадії судового процесу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції (від 07.02.2020), позивачем подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити позов для продовження розгляду. Заявник зазначає, що вперше позивач 29.06.2019 отримав лист попередження про звільнення позивача через скорочення штатів, 10.08.2019 заказним листом позивач отримав інформування, в якому вказано, що позивача вдруге повідомляють, що наказом УМВС України на Придніпровській залізниці від 18.06.2019 № 3 о/с посада старшого оперуповноваженого групи кримінальної міліції у справах дітей ЛВ на ст. Нижньодніпровськ-Вузол, на яку позивача було призначено - скорочена з 18.06.2019. В даному повідомленні не вказано, звільнено позивача чи запропоновано перевестись на іншу посаду Відповідача - 1 чи Відповідача - 2. Позивачем вказано про незрозумілість повторного інформування його, оскільки до даного часу наказ №3 о/с від 18.06.2019 про звільнення ним не отримував і на 30 день після отримання даного листа з метою захисту своїх конституційних прав звернувся 09.09.2019 з даного приводу до суду не пропустивши місячний термін, згідно ч. 5 ст. 122 КАС України. Вказує на те, що з даного листа вбачається, що тільки 10.08.2019 позивач дізнався про своє звільнення 18.06.2019, тобто позивачем не пропущений місячний строк для звернення до суду згідно норм процесуального законодавства.
До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від Ліквідаційної комісії Управління МВС України на Придніпровській залізниці, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, залишивши ухвалу суду першої інстанції без змін як законну та обґрунтовану. Посилається на те, що позивач 17.04.2019 року був особисто ознайомлений з наказом про поновлення на посаді. В той же день ОСОБА_1 було повернуте попередження про його скорочення підписане особисто позивачем 16.04.2019. Наказом УМВС України від 18.06.2019 № 3 о/с позивач був звільнений з органів МВС в запас за п.64 «г» (через скорочення штатів) з 18.06.2019 року. Лист про звільнення та копія наказу були направлені на адресу позивача 18.06.201. лист повернуто за сплином строку зберігання. 30.07.2019 року позивачу вдруге було повідомлено про звільнення та запропоновано надати трудову книжку для внесення відповідних змін. Трудова книжка позивачем так і не була надана. Вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, оскільки міг дізнатися у відповідний час про порушення своїх прав. 
Також до апеляційного суду від Міністерства внутрішніх справ України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечення явки представника у судове засідання через карантинні заходи.
Розглянувши вказане клопотання колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 13.03.2020 розгляд справи № 160/8702/19 призначено в порядку письмового провадження, що, в розумінні п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України, розгляд вирішення адміністративної справи без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи. 
Справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби - є справами незначної складності та можуть розглядатися в порядку спрощеного провадження (ч. 1, 2, п. 1 ч.  6 ст. 12 КАС України).
Оскільки були відсутні підстави для розгляду даної апеляційної скарги в загальному порядку (в судовому засіданні), ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.03.2020 розгляд справи №160/8702/19 призначено в порядку письмового провадження, 
Отже, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи є необґрунтованим, оскільки справа розглядається без виходу в судове засідання (тобто в порядку письмового провадження). 
З огляду на вказане, з урахуванням того, що розгляд справи призначено в порядку письмового провадження, в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість забезпечення явки уповноваженого представника слід відмовити.
Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 07.02.2020 про повернення позивачу позовної заяви, в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Повертаючи позовну заяву, ухвалою від 07 лютого 2020 року суд першої інстанції виходив з того, що місячний строк на оскарження наказу про звільнення, а також оскарження дій відповідача, визначений частиною п`ятою  ст. 122 КАС України, сплинув, при цьому позивачем не наведено поважних підстав для поновлення строку.
Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції ухвали, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм процесуального законодавства, що регулюють дані правовідносини.
Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує серед іншого, чи: 
- позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Отже вказана норма передбачає особливо ретельний перегляд обставин для висновку про поважність причини пропуску строку звернення до суду.  
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).
Водночас, колегія судів апеляційної інстанції бере до уваги, що позовні вимоги містять не лише вимоги щодо проходження/звільнення з публічної служби, а й вимоги щодо виплат грошового забезпечення, компенсацію за невикористану відпустку та ін., на які не розповсюджуються відповідні строки.
Отже, спеціальний місячний строк звернення до суду визначений лише у правовідносинах з приводу прийняття, проходження або звільнення громадян з публічної служби.
За правилами частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом 10-ти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
У силу вимог частини 2 вказаної статті якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Тобто, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. 
У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Досліджуючи матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що позивач не відносився байдужо до своїх прав, він активними своїми діями намагається захистити своє право, надає пояснення щодо порушення свого права. 
На думку колегії суддів апеляційної інстанції повернення позовної заяви через пропуск строку звернення до суду в даному випадку може обмежити право особи на допуск до правосуддя.
Європейським судом з прав людини у справі «Мушта проти України» зазначено, що не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. 
При цьому, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Отже, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі здійснення справедливого правосуддя.
Так, встановлення строків звернення до суду має на меті дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій, натомість дана мета не може перешкоджати основній меті - здійснення справедливого судочинства.
Тому не можна застосовувати формальні підходи для вирішення питання щодо пропуску строку звернення до суду, в порівнянні з метою - здійснення справедливого судочинства. 
Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Позивач в адміністративному позові зазначає, що наказ про звільнення не отримував.
Саме це і повинен з`ясувати суд при розгляді даної справи та надати відповідну оцінку правовідносинам. 
Судом першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 був ознайомлений з попередженням про наступне вивільнення в порядку ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України 16.04.2019 р., про що ним особисто проставлено підпис на попередженні і позивачем така обставина не спростовується.17.04.2019 р. ОСОБА_1 отримав список вакантних посад, про що ним проставлено особистий підпис на акті ліквідаційної комісії УМВС України в Придніпровській залізниці від 17.04.2019 р., що також ним не заперечується. Матеріали справи містять рапорти ОСОБА_1 датовані 17.04.2019 р., 02.05.2019 р. адресовані на ім`я керівництва з проханням про працевлаштування на будь-яку атестовану офіцерську посаду та листи управління МВС України на Придніпровській залізниці про розгляд відповідних рапортів. Листом відповідача 1 за №83 від 23.05.2019 р. у відповідь на рапорт позивача, повідомлено, що останньому надана вичерпна відповідь щодо працевлаштування та надання відпустки листом за №81 від 13.05.2019 р. Листом відповідача 1 за №138 від 30.07.2019 р., який наданий у відповідь на рапорт, позивача повторно повідомлено про скорочення його посади з 18.06.2019 р. Даний лист був отриманий позивачем 10.08.2019 р., про що він вказує у своїх поясненнях, проте докази того в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи також містять заяву ОСОБА_1 на адресу ТУ ДБР у м.Полтава датовану 08.05.2019 р. про зловживання службовим становищем, розтрату бюджетних коштів та не виплату грошового забезпечення начальником управління Баранником П.Д. , у змісті якої позивач вказує про обставини його попередження та звільнення з 18.06.2019 р. 21.06.2019 р. з супровідним листом ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці №100 від 18.06.2019 р. наказ, що оскаржується, був направлений позивачу до відома засобами поштового зв`язку (номер ідентифікатору 4950109572953). Згідно інформації з офіційного веб порталу "Укрпошта" у розділі "відстеження вантажу" поштове відправлення було повернуто відправнику у зв`язку із закінченням строку зберігання 15.08.2019 р. Інші інформації та/або пояснення з проводу отримання/не отримання позивачем саме оскаржуваного наказу в матеріалах справи відсутні.
Для встановлення істини у справі дані обставини підлягають з`ясуванню в судовому засіданні, тому висновки, здійснені судом першої інстанції в ході вирішення питання про відкриття провадження у справі  не є такими, що належним чином обґрунтовані.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказу отримання позивачем копії оскаржуваного наказу.
Ця обставина підлягає з`ясуванню, оскільки вона є ключовою для встановленні істини  справі, при цьому, адміністративний суд не позбавлений права витребувати будь-який доказ.
Суд першої інстанції зазначає, що оскаржуваний наказ був направлений позивачу до відома засобами поштового зв`язку (номер ідентифікатору 4950109572953). Згідно інформації з офіційного веб порталу "Укрпошта" у розділі "відстеження вантажу" поштове відправлення було повернуто відправнику у зв`язку із закінченням строку зберігання 15.08.2019 р.
Однак, повернення поштової кореспонденції з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного вручення кореспонденції (близький за змістом висновок викладений у пунктах 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12 грудня 2018 року та в постанові Великої Палати Верховного Суду 10.04.2019 у справі № 461/10610/13-ц).
Статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, зокрема, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Відомостей щодо виконання відповідачем обов`язку, встановленого статтею 47 Кодексу законів про працю України матеріали справи не містять, як і не місять доказів вчинення суб`єктом владних повноважень дій щодо повторного направлення позивачу вказаного оскаржуваного наказу, а також інших дій, направлених на повідомлення особи про його звільнення, що не враховано судом першої інстанції при вирішенні питання про визнання поважності причин пропуску строку.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ч. 2 ст.6 КАС України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді.
На переконання суду апеляційної інстанції в питаннях оцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду, необхідно уникати вияву надмірного формалізму, що може розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За правилами частини третьої ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи потягло неправильний висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви, тому ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 311, 312, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 - скасувати.
Справу направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню згідно з ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови 14.05.2019.
   
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова