Постанова 
Іменем України
 
12 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 363/3641/17  
провадження № 61-36341св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зобов`язання вчинити дії,
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зорич Ганни Анатоліївни на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18  січня 2018 року у складі Рудюка О. Д. та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з указаним позовом та просила:  зобов`язати власників квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 знести самовільно збудовану прибудову за літ. «А1» загальною площею 42,1 кв. м у складі приміщень: 1-1 коридор площею 7,7 кв. м, 1-5 житлова площа 21,5 кв. м, 1-6 кухня площею 12,9 кв. м, яка прибудована до приміщень їхньої квартири; зобов`язати власника квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_5 знести самовільно збудовану прибудову розмірами 6,29х6,84 м, яка має площу 43,0 кв. м та прибудована до приміщень його квартири; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1  посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та      ОСОБА_5 , будучи власниками квартир № 1 та № 2 в цьому будинку, здійснили самовільні добудови, внаслідок чого їй обмежено в`їзд до подвір`я з лівої сторони від фасаду будинку та допущено втручання в несучі конструкції будинку, що призвело до пошкодження стіни і даху, а як наслідок в дощову погоду відбувається підтоплення її квартири. Вона вважає, що відповідачі здійснили самочинне будівництво з порушенням житлового законодавства, оскільки не отримали будь-яких дозвільних документів та її погодження як співвласника житлового будинку. Між сторонами існував спір щодо користування земельною ділянкою, за результатом розгляду якого суд відмов у задоволенні її позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобов`язання вчинити дії. Однак, відповідно до проведеної судової інженерно-технічної експертизи та встановлених обставин, вбачався факт самовільного будівництва з боку відповідачів.
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що їх родина проживає в квартирі № 1 з 1983 року, добудови до квартири проводились у 1993 році та тривали протягом двох, трьох років. ОСОБА_1 зареєструвала право власності на квартиру № 3 після будівництва прибудови до квартири № 1 , таким чином вони ніяк не порушили її права як власника житла. Крім того, просили застосувати наслідки спливу строку на звернення до суду з цим позовом та відмовити у задоволенні позовних вимог також у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 18 січня 2018 року  відмовив у задоволенні позову.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1  не довела фактів порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) її прав, свобод чи інтересів, а сам по собі факт незаконності будівництва відповідачами не є достатньою підставою для задоволення позову.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Апеляційний суд Київської області постановою від 18 квітня 2018 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18  січня 2018 року  залишив без змін. 
 
Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У травні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зорич Г. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18  січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року і передати справу на новий розгляд за участю Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що судовими рішеннями у справі № 363/5403/15-ц, які набрали законної сили, встановлені факти проведення відповідачами реконструкції будинку АДРЕСА_1 та перебування земельної ділянки у комунальній власності. Тобто відповідачами здійснено реконструкцію будинку з втручанням в несучі конструкції та інженерні системи загального користування. Порушення прав  ОСОБА_1 полягає в тому, що внаслідок проведеної реконструкції здійснено втручання в несучі конструкції будинку, відбулося пошкодження стін і даху та в дощову погоду і під час танення снігу на даху відбувається підтоплення квартири № 3 . Тобто порушене право на безпечне існування та проживання у своїй частині будинку, оскільки дах є спільним для всього будинку, а через порушення його цілісності заподіюється шкода позивачці, вона змушена вчиняти додаткових дій для відновлення свого права (підставляти ємності для забору води, висушувати мокрі речі тощо, проводити поточні ремонти стелі, стін). Крім того, внаслідок неправомірної забудови відповідачів порушене право доступу позивачки до її частини будинку через земельну ділянку, що прилягає до будинку. Також скарга містить доводи про те, що суди не залучили до участі в справі Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області на права та обов`язки якої впливають судові рішення.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
19 липня 2018 року справа № 363/3641/17  надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року                                       № 992/0/226-20, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями            13 квітня 2020 року визначено суддю-доповідача Зайцева А. Ю.     
 
Фактичні обставини
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» від 24 листопада 2008 року та 30 жовтня 2009 року.
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 30 квітня 1993 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 листопада 2008 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 36,9 кв. м, житловою площею           19,6 кв. м, належить на праві спільної (сумісної або часткової) власності       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому самочинно збудовано: житлова прибудова «А1», загальна площа будинку «А» збільшена на 31,6 кв. м, житлова площа збільшена на 21,5 кв. м, прибудова «А1» підлягає до здачі в експлуатацію.
 
Також встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого          2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області           від 15 червня 2017 року, в справі № 363/5403/15-ц, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобов`язання вчинити дії.
 
Під час розгляду даної справи № 363/5403/15-ц судами було встановлено, що за результатами проведеного експертного дослідження житлового будинку                    АДРЕСА_1  самовільно збудованими є: прибудова за літ. «А1» загальною площею 42,1 кв. м, у складі приміщень: 1-1 коридор площею 7,7 кв. м, 1-5 житлова площею 21,5 кв. м, 1-6 кухня площею 12,9 кв. м, яка прибудована до приміщень квартири № 1 (власники ОСОБА_2 ) замість приміщення І сіней площею 7,5 кв. м; прибудова розмірами 6,29х6,84 м, яка має площу 43,0 кв. м та прибудована до приміщень квартири № 2 (власник ОСОБА_5 ); в межах існуючих приміщень квартири № 3 (власник ОСОБА_1 ) здійснено переобладнання веранди у санвузол, це в приміщенні 3-5 площею 6,3 кв. м та встановлено сантехприлади (ванна, унітаз, раковина, змішувачі, тощо).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла  до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
З урахуванням вказаних вище норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25).
 
Крім того, ЄСПЛ в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
 
Згідно з практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того ОСОБА_1  не довела фактів порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) її прав, свобод чи інтересів, а сам по собі факт незаконності будівництва відповідачами не є достатньою підставою для задоволення позову. 
 
Верховний Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з наступних підстав.
 
Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.
 
Відповідно до частин четвертої, сьомої статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
 
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. 
 
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
 
Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
 
За встановлених  у цій справі правовідносин позивач може порушувати питання про знесення самочинно збудованого відповідачами нерухомого майна з підстав визначених частиною четвертою статті 376 ЦК України. При цьому позивач повинен довести, що таке будівництво порушує його права, тобто довести причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди самочинним будівництвом і діями відповідачів та неможливості усунути такі порушення іншим способом (здійснити укріплення, переобладнання, тощо), ніж знесення самочинного будівництва, що є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення  ж нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
 
Разом з цим, ОСОБА_1 не надала належних доказів про наявність причинно-наслідкового зв`язку між завданням шкоди самочинним будівництвом і діями відповідачів, а також про те, що відповідачі відмовляються провести перебудови, які б відповідали державним правилам та санітарним нормам. 
 
В той же час з позовом про проведення перебудови в порядку, визначеному частиною сьомою статті 376 ЦК України може звернутися лише відповідний орган державної влади або органу місцевого самоврядування, а не землекористувач, права якого порушуються.
 
Безпідставними є і доводи касаційної скарги про те, що суди не залучили до участі в справі Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області, оскільки сторонами не було заявлено клопотання про залучення вказаної ради,  а вона в свою чергу як власник земельної ділянки не позбавлена права на вчинення дій спрямованих на захист прав територіальної громади.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зорич Ганни Анатоліївни залишити без задоволення. 
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18  січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:  	 А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	С. Ю. Бурлаков 	
 	 	
 	Є. В. Коротенко