Постанова
Іменем України                                       
15 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 757/27124/19-ц
провадження № 61-2714св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача- ОСОБА_2 ,
відповідач- Національний банк України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Вовк С. В., від 13 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А., від 14 січня 2020 року.
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 
до Національного банку України (далі - НБУ) про відшкодування майнової шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг.
Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що між ним та публічним акціонерним товариством «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») укладено угоди про приєднання до публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 067128 від 15 серпня 2014 року, № 067133 від 15 серпня 2014 року та № 068418 від 12 вересня 2014 року, за якими він розмістив на депозитних рахунках банку вклади у розмірі 1 028 000, 00 грн, 202 000, 00 грн та 47 000, 00 доларів США відповідно. 
Посилаючись на протиправність рішень НБУ, що встановлено судовими рішеннями, часткове відшкодування вкладів, позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь 1 747 433, 28 грн майнової шкоди, розмір якої відповідає розміру акцептованих банком вимог кредитора на дату прийняття відповідного протиправного рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щогрошові кошти, розміщені позивачем у ПАТ «Златобанк» в якості вкладів, не є майновою шкодою. Між позивачем та відповідачем не виникли деліктні правовідносини. У той же час акцептовані кредиторські вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» на суму 1 747 433, 28 грн підлягають задоволенню у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що грошові кошти, розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «Златобанк» в якості банківських вкладів, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми на підставі статті 1173 ЦК України. Виконавцем послуг та особою, яка несе відповідальність за неналежне надання банківських послуг, є ПАТ «Златобанк», кредиторські вимоги до якого є акцептованими на суму 1 747 433, 28 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2  просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва              від 13 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду             від 14 січня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм матеріального і процесуального права при відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України). Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що висновки судів про те, що грошові кошти, розміщені позивачем у ПАТ «Златобанк», не є майновою шкодою, а сума заявлених до відшкодування коштів у розмірі                               1 747 433, 28 грн є акцептованою кредиторською вимогою                ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» і підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є необґрунтованими. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не здійснює ліквідацію ПАТ «Златобанк», а тому Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не розповсюджує свою дію на ці правовідносини. Рішення Національного банку України щодо початку та проведення процедури ліквідації банку були визнані судом протиправними. Заявник вважає, що наявні підстави для притягнення Національного банку України до цивільно-правової відповідальності.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування майнової шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг, призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У поданому відзиві на касаційну скаргу НБУ посилається на те, що оскаржені судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті оскаржених судових рішень. Судами повно встановлено обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення. Грошові кошти, розміщенні позивачем як вклади на банківських рахунках в ПАТ «Златобанк», у розумінні ЦК України не є майновою шкодою, спричиненою внаслідок прийняття НБУ рішень про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. При вирішенні спору судами правильно зроблено висновки про те, що між сторонами спору не виникли деліктні правовідносини, а тому позов не підлягає до задоволення за безпідставністю позовних вимог.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 15 серпня 2014 року та 12 вересня 2014 року були укладені угоди про приєднання до публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб                    за № 067128, № 067133, № 068418 відповідно.
На підставі вказаних угод позивач розмістив на рахунку у банку три вклади: у розмірі 1 028 000, 00 грн на строк до 14 листопада 2014 року зі сплатою 23 % річних за користування вкладом; у розмірі 202 000, 00 грн на строк до 14 листопада 2014 року зі сплатою 23 % річних та у розмірі                              47 000, 00 доларів США на строк до 12 грудня 2014 року зі сплатою 10,5 % річних.
Постановою Правління Національного Банку України від 13 лютого                   2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Златобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив у банку тимчасову адміністрацію з 14 лютого 2015 року.
Згідно довідки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» від 30 листопада 2015 року вимоги ОСОБА_1 у сумі 1 747 433, 28 грн включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Златобанк». 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17 визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного Банку України від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправним та скасовано рішення Фону гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк»; визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Златобанк»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року № 100 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 13 травня               2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» на два роки до 13 травня 2018 року включно; зобов`язано НБУ надати ПАТ «Златобанк» строк, встановлений частиною сьомою статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III, за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «Златобанк» після проведення заходів з його ліквідації.
Вказане судове рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року та постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2019 року.
 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на положення статей 1166, 1173 та                      1174 Цивільного кодексуУкраїни, Закону України «Про захист прав споживачів».
За загальним правилом, передбаченим статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).     
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі                    статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до                    статей 12, 81 ЦПК України.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою-другою статті89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а також взявши до уваги обставини, встановленні судовими рішеннями у справі № 826/2184/17, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивач не довів протиправність дій відповідача, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутих вкладів, внесених до ПАТ «Златобанк».
Суди правильно виходили із того, що розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «Златобанк» як банківські вклади кошти (у загальному розмірі неповернутих вкладів на суму 1 747 433, 28 грн) не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України із відповідача.                            
Вимоги ОСОБА_1 на суму 1 747 433, 28 грн було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Златобанк». Позивач не втратив право на ці кошти.
Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI.
Віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язань між банком та вкладником.
У частині четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.
Позивачем не доведено, що внаслідок скасування постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі               № 826/2184/17 постанови Правління Національного Банку України                       від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» та інших постанов позивача остаточно позбавлено його права на отримання грошових вкладів, які були розміщені у ПАТ «Златобанк».
Необхідно враховувати, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17 зобов`язано НБУ надати ПАТ «Златобанк» строк, встановлений частиною сьомою                        статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «Златобанк» після проведення заходів з його ліквідації.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 червня 2019 року у справі                № 910/4475/19 було відкрито провадження у справі про банкрутство                  ПАТ «Златобанк». Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном боржника. Призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого.
Виходячи із підстав заявлених позовних вимог, судами зроблено правильний висновок про те, що  ОСОБА_1 не доведено, що внаслідок прийняття Національним банком України рішень, які були визнані протиправними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17, позивачу, як вкладнику               ПАТ «Златобанк», було завдано майнової шкоди у розмірі 1 747 433, 28 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 02 липня 2019 року у справі № 910/5000/18 та від 28 січня 2020 року у справі                    № 369/11928/17.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян    Н. Ю. Сакара  	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович