ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2020 року
м. Київ
Справа № 9901/238/19
Провадження № 11-1215заі19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Анцупової Т. О. Британчука В. В., Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представників:
позивача - адвоката Оприска М. В.,
відповідача - Русакової І. Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року (судді Шарапа В. М., Бевзенко В. М., Данилевич Н. А., Желтобрюх І. Л., Стрелець Т. Г.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Галицький районний суд м. Львова, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправним та нечинним рішення і
ВСТАНОВИЛА: 
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами визнати протиправним та нечинним рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 04 квітня 2019 року № 1044/0/15-19 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду міста Львова» (далі - Спірне рішення).
Наголошуючи на протиправності Спірного рішення, позивач, зокрема, зазначив, що частиною дев`ятнадцятою статті 79 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачені виключні підстави для відмови ВРП у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, для встановлення яких остання повинна керуватись власною оцінкою обставин, пов`язаних з кандидатом на посаду судді та його особистих якостей. Водночас з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини позивач наголошує на тому, що рішення ВРП у його персональному випадку повинно відповідати критеріям об`єктивності та обґрунтованості, а законодавство, яке регулює її повноваження - критеріям щодо «якості закону» та принципу юридичної визначеності.
Вважає покликання у Спірному рішенні на велику кількість скасованих в апеляційному порядку судових рішень, постановлених позивачем на посаді судді, безпідставним, а оцінку законності цих судових рішень, правильність висновків суду щодо обставин справи та оцінки доказів - неприпустимою.
Посилається на непослідовність практики Ради при ухваленні рішень за результатами розгляду рекомендацій Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про призначення суддів за подібних обставин, що, на його думку, свідчить про порушення принципу рівності перед законом.
Указує й на те, що Спірне рішення мотивоване неодноразовим розглядом питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Але відповідач не надав значення тому, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за наслідками порушених стосовно нього дисциплінарних проваджень лише один раз, а в решті випадків дисциплінарне провадження було або закрито, або ухвалювалися рішення про відмову у притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності.
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 22 жовтня 2019 року позов задовольнив.
З погляду суду першої інстанції, приймаючи Спірне рішення, ВРП не мала достатніх правових підстав для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді відповідно до частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII.
3. ВРП не погодилася із зазначеним рішенням суду і подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
На переконання ВРП, суд не мав правових підстав для визнання протиправним і скасування ухваленого нею рішення, а зроблені судом висновки є необґрунтованими. 
Зазначає, що на Раду покладено обов`язок з формування високопрофесійного корпусу суддів, представники якого мають викликати довіру у громадян. Наявність або відсутність сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а також наявність обставин, які можуть викликати суспільну недовіру до суду, у випадку призначення кандидата на посаду судді ґрунтується на внутрішній оцінці кожного члена ВРП, який бере участь у голосуванні й ухваленні рішення, сукупності усіх чинників, які стосуються кандидата. 
На думку відповідача, не можуть бути предметом оцінки судом дискреційні повноваження ВРП.
Прийняттю Спірного рішення передувала оцінка Радою обставин, що стосувались конкретного кандидата, які своєю чергою викликали обґрунтовані сумніви щодо відповідності судді ОСОБА_1 критерію доброчесності. 
Наголошує, що відомості щодо інших кандидатів на посаду судді, а також їх оцінка ВРП мають індивідуальний характер, що спростовує твердження суду про непослідовність практики ВРП при прийнятті рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС щодо призначення суддів за подібних обставин.
ВРП наголосила, що у Спірному рішенні містяться посилання на підстави відмови у внесенні Президенту України відповідного подання та мотиви, з яких ВРП дійшла таких висновків. 
4. ВККС надіслала пояснення на апеляційну скаргу, у якому повідомляє про результати проведеного відносно судді ОСОБА_1 кваліфікаційного оцінювання, які, на думку Комісії, є переконливим підтвердженням відповідності цього судді займаній посаді, з огляду на що було прийнято відповідне рішення від 31 липня 2018 року № 1415/ко-18.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначаючи мотиви, подібні тим, що висловлені в позовній заяві, наголошує на підставності оскаржуваного судового рішення.
5. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 20 листопада 2019 року відкрила апеляційне провадження у зазначеній справі, ухвалою від 03 грудня 2019 року  призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні, а ухвалою від 28 квітня 2020 року - в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні представник ВРП підтримала доводи апеляційної скарги, послалася на наведені в ній аргументи й просила її задовольнити. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
6. У цій справі встановлені фактичні обставини, які стисло можна викласти таким чином.
Президент України Указом від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Сніжнянського міського суду Донецької області строком на п`ять років. До виконання повноважень на посаді судді зазначеного суду позивач не приступив.
Президент України Указом від 14 лютого 2015 року № 81/2015 перевів ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова в межах п`ятирічного строку.
Відповідно до наказу Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року № 11/К ОСОБА_1 визнаний таким, що приступив до виконання обов`язків на посаді судді цього суду з 24 лютого 2015 року.
ВККС рішенням від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначила кваліфікаційне оцінювання 1790 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, й позивача.
ВККС рішенням від 31 липня 2018 року № 1415/ко-18 визначила, що суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання набрав 756,6 бали та визнаний таким, що відповідає займаній посаді.
Цей же орган рішенням від 22 жовтня 2018 року № 479/дс-18 рекомендував призначити ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.
07 листопада 2018 року рекомендації ВККС щодо позивача надійшли до ВРП для розгляду.
За результатами перевірки матеріалів стосовно внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова член ВРП ОСОБА_2. склав висновок від 11 лютого 2019 року, у якому містилася пропозиція Раді ухвалити рішення про відмову у внесенні подання відносно позивача.
ВРП Спірним рішенням відмовила у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.
Рада, коли ухвалювала це рішення, виходила з наявності підстав, передбачених частиною дев`ятнадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII, для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді Галицького районного суду м. Львова, оскільки за результатами розгляду рекомендації ВККС відповідач установив відомості, які не були предметом розгляду ВККС та викликали обґрунтований сумнів стосовно відповідності позивача критерію доброчесності, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з його призначенням на посаду судді.
У Спірному рішенні Рада зазначила, що під час аналізу судових рішень за даними Єдиного державного реєстру судових рішень виявлено, що за 2018 рік суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ухвалив постанови, якими особи, що визнавалися винними у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 483 Митного кодексу України (далі - МК України) та пов`язаних з переміщенням товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю з використанням транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), звільнялися від адміністративної відповідальності або до них не застосовувалося стягнення у вигляді конфіскації транспортних засобів (справи № 461/5856/18, № 461/5837/18, № 461/5830/18, № 461/5840/18, № 461/4207/18, № 461/1633/18, № 461/1624/18, № 461/1621/18, № 461/3793/18, № 461/3550/18, № 461/3333/18, № 461/2382/18, № 461/2388/18, № 461/1045/18, № 461/2619/18, № 461/531/18, № 461/6055/17, № 461/5693/17, № 461/5705/17, № 461/5707/17).
У 2017 році вказаний суддя ухвалив 17 таких постанов (справи № 461/4461/17, № 461/2320/17, № 461/6044/17, № 461/6833/17, № 461/4819/17, № 461/7486/17, № 461/1405/17, № 461/331/17, № 461/7684/17, № 461/91/17, № 461/3098/17, № 461/8728/17, № 461/2494/17, № 461/4819/17, № 461/4303/17, № 461/8062/17, № 461/3441/17).
В окремих випадках суддя ОСОБА_1 конфісковував лише колеса транспортних засобів (справи № 461/6045/17, № 461/6046/17, № 461/997/17), у яких було влаштовано сховища (тайники), що, на думку відповідача, суперечить положенням статті 483 МК України, яка передбачає конфіскацію саме транспортних засобів, а не окремих їх складових частин чи конструктивних елементів.
Справи зазначеної категорії (у яких винні особи фактично звільнялися від найбільш суворого стягнення, яке їм загрожувало) становили значну частину від загальної кількості справ за статтею 483 МК України, розглянутих суддею ОСОБА_1 
Різкі відмінності у практиці застосування одних і тих самих положень матеріального закону протягом нетривалого часу, істотне відхилення від достатньо чітких і однозначних положень закону, які не можуть бути пояснені текстом судового рішення, на думку ВРП, здатні підірвати довіру до суду, особливо враховуючи те, що невмотивовані відхилення від тексту закону супроводжувалися звільненням осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, від найбільш суворого стягнення, що їм загрожувало - конфіскації транспортного засобу із влаштуванням тайника, що використовувався для незаконного переміщення товарів через митний кордон.
Рада констатувала також, що за відомостями суддівського досьє «Інформація про підстави скасування судових рішень, ухвалених суддею ОСОБА_1 , починаючи з 01 січня 2012 року», за період здійснення суддею ОСОБА_1 правосуддя у Галицькому районному суді м. Львова скасовано 124 судових рішення, які він постановив (ухвалив), змінено 6 судових рішень.
ВРП відзначила, що на тлі нетривалого здійснення правосуддя в Галицькому районному суді м. Львова (лише три роки шість місяців) така велика кількість скасованих апеляційних судом судових рішень може вказувати на обставини, які можуть викликати обґрунтований сумнів у відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності.
Ще підставами на підтвердження обґрунтованості сумнівів щодо відповідності позивача критерію доброчесності ВРП визнала й те, що дії останнього неодноразово були предметом розгляду дисциплінарних органів. Із цього приводу Рада встановила, що Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 22 жовтня 2018 року № 3188/2дп/15-18 залишила без розгляду дисциплінарну скаргу стосовно дій судді ОСОБА_1 , Перша Дисциплінарна палата рішенням від 04 січня 2019 року № 1/1дп/15-19 відмовила у притягненні судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності. Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 20 лютого 2019 року № 510/3дп/15-19 відкрила стосовно судді ОСОБА_1 дисциплінарну справу, розгляд якої на час прийняття Спірного рішення не був закінчений.
Рада рішенням від 11 вересня 2018 року № 2866/0/15-18, яке ухвалила за результатами перегляду рішення Першої Дисциплінарної палати про відмову у притягненні його до дисциплінарної відповідальності, притягнула позивача до дисциплінарної відповідальності у виді попередження.
7. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції керувався такими нормативними положеннями.
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Тобто саме на ВРП законодавством покладено обов`язок щодо формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя.
Згідно із частинами першою, другою статті 36 Закону № 1798-VІІІ призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП, яка ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.
Частиною першою статті 37 Закону № 1798-VІІІпередбачено, що рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП.
Частиною третьою статті 37 Закону № 1798-VІІІвстановлено, що рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП.
Частиною четвертою цієї статті визначено, що якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.
ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП у передбаченому законом порядку, якщо:
1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС;
2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.
Відповідно до частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIIIВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:
1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;
2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.
Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.
Із застосуванням системного аналізу наведених правових норм суд підсумував, що відмова у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду з підстав, визначених нормою пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII, можлива за умови, якщо ВРП під час розгляду рекомендацій ВККС у встановленому законом порядку отримає обґрунтовані відомості щодо наявності небезпідставного сумніву стосовно відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, які не були предметом розгляду ВККС або яким ВККС не було надано належної оцінки в межах процедури кваліфікаційного оцінювання.
Далі суд зазначив, що згідно із частиною двадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII у разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Зокрема, частиною двадцять першою цієї статті передбачено, що рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.
В аспекті означених підстав оскарження рішення ВРП суд зазначив, що на виконання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) перевірятиме, чи прийняте Спірне рішення Ради: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
8. На підставі встановлених фактичних обставин та зумовлених ними нормативного регулювання спірних правовідносин суд першої інстанції наголосив, що, вирішуючи спір про правомірності відмови ВРП внести подання про призначення судді на посаду, суд, надаючи йому юридичну оцінку, має повну юрисдикцію, яка не обмежується лише з`ясуванням наявності визначених Законом № 1402-VIII формальних підстав, для скасування такого рішення. Суд повинен також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття Спірного рішення пункту 3 частини дев`ятнадцятої статті 79 цього Закону щодо його вмотивованості. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження.
На підтвердження правоможності суду на повну та всебічну перевірку законності й обґрунтованості Спірного рішення ВРП суд першої інстанції послався на аналогічні за суттю та змістом правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 27 червня 2019 року у справі № 800/291/17 (П/9901/100/18), від 04 квітня 2019 року у справі № 800/551/17.
Суд першої інстанції на підстави ВРП, які остання поклала в основу свого рішення не рекомендувати позивача на призначення на посаду суді, послався на те, що з довідки № 01-12/40/2019, яку видав керівник апарату суду 02 травня 2019 року і яку позивач надав суду, видно, що загальна кількість справ, що їх розглянув суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 за період здійснення ним правосуддя в цьому суді становить 7357 справ, що у відсотковому співвідношенні до кількості скасованих і змінених судових рішень за однакового проміжку часу становить 1,77 відсотка.
З огляду на сказане суд дійшов висновку про те, що обставина щодо кількості скасованих судових рішень, ухвалених позивачем за період роботи на посаді судді Галицького районного суду м. Львова, не повинна слугувати самостійною підставою для висновків щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та прийняття Спірного рішення.
З довідки № 01-12/41/2019, яку видав керівник апарату суду 02 травня 2019 року і яку позивач пред`явив суду, та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що з перелічених вище справ про порушення митних правил за наслідками апеляційного перегляду було скасовано лише два судових рішення (справи № 461/1045/18, 461/6055/17), а решта судових рішень не оскаржувалися та є такими, що набрали законної сили.
Суд першої інстанції надав значення тому, що порушення норм матеріального та/або процесуального права при постановленні чи ухваленні судового рішення судом першої інстанції повинна бути предметом перевірки під час здійснення апеляційного і касаційного перегляду такого судового рішення. Із цією метою суди апеляційної та касаційної інстанцій наділені відповідними повноваженнями, а кожна зі стадій перегляду має своє завдання і функції, є складовою права особи на доступ до правосуддя. Тому неприпустимим є піддавання сумніву законності судових рішень іншими органами державної влади за умови, якщо така оцінка не була надана під час апеляційного чи касаційного перегляду судового рішення.
ВРП у межах здійснення власних повноважень наділена правом надавати загальну правову кваліфікацію судовим рішенням, які були прийняті певним суддею, на предмет наявності чи відсутності підстав, передбачених частиною дев`ятнадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII, для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення такого судді на посаду. Але в значенні вимоги абзацу 4 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII, визначаючи ці підстави, ВРП повинна керуватись оцінкою виключно тих обставин, які пов`язані з кандидатом на посаду судді та його особистих якостей.
Видається, що обґрунтовані сумніви ВРП щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, не мають зводитися до самої лише оцінки законності судових рішень, а не фактичних дій судді під час їх прийняття.
ВРП, коли ухвалювала Спірне рішення, виходила з того, що позивач порушив норми МК України під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 483 цього Кодексу. Тобто за своєю суттю Спірне рішення зводиться до надання оцінки законності судових рішень, прийнятих позивачем на посаді судді Галицького районного суду м. Львова, зокрема, правильності застосування норм матеріального і процесуального права при їх прийнятті та відповідності викладених у них висновків практиці вищих судових інстанцій у подібних справах, що суперечить положенням частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII.
У Спірному рішенні ВРП, хоча на підтвердження обґрунтованості сумнівів щодо відповідності позивача критерію доброчесності й посилається на те, що його дії неодноразово ставали предметом розгляду дисциплінарних органів, водночас визнала, що її Друга Дисциплінарна палата ухвалою від 22 жовтня 2018 року № 3188/2дп/15-18 залишила без розгляду дисциплінарну скаргу стосовно дій судді ОСОБА_1 ; Перша Дисциплінарна палата рішенням від 04 січня 2019 року № 1/1дп/15-19 відмовила у притягненні судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; Третя Дисциплінарна палата ухвалою від 20 лютого 2019 року № 510/3дп/15-19 стосовно судді ОСОБА_1 відкрила дисциплінарну справу, розгляд якої на час прийнятті Спірного рішення не було закінчено.
Позивач притягувався до дисциплінарної відповідальності у виді попередження на підставі рішення ВРП від 11 вересня 2018 року № 2866/0/15-18, прийнятого за результатами перегляду ВРП рішення Першої Дисциплінарної палати про відмову у притягненні його до дисциплінарної відповідальності.
У контексті сказаного з посиланням на пункт 1 частини першої статті 110 Закону № 1402-VIII суддя вважається таким, що не має дисциплінарного стягнення, якщо протягом шести місяців з дня ухвалення рішення про накладення дисциплінарного стягнення у виді попередження його не буде піддано новому дисциплінарному стягненню та підстава для нового стягнення не матиме місця протягом вказаного строку.
На час прийняття Спірного рішення, як висновує суд першої інстанції, у ВРП не було належних підстав стверджувати про те, що позивач має дисциплінарні стягнення, оскільки твердження щодо наявності в його діях ознак дисциплінарного проступку не знайшли свого підтвердження під час їх розгляду ВРП, а накладене на позивача дисциплінарне стягнення у виді попередження вважалося погашеним.
Зазначені ВРП обставини не могли слугувати самостійним мотивом для наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
9. Іншою підставою, якою суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про протиправність спірного рішення ВРП, є непослідовність дій відповідача при вирішенні питання щодо внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді, оскільки, як зазначив суд, щодо інших осіб за подібних обставин ВРП приймала протилежні рішення - про внесення відповідних подань.
З цього приводу суд зазначив, що оцінка ВРП дій судді у схожих ситуаціях не обмежується лише об`єктивними критеріями. В умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, а особливо, коли йдеться про оцінку такої загальної категорії як «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб`єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена ВРП, яке в підсумку і визначає характер їх голосування.
Тому той факт, що ВРП, реалізуючи свою конституційну функцію, неоднаково вирішила питання щодо суддів за ззовні подібних обставин, сам собою не може свідчити про протиправність, дискримінацію чи свавілля під час прийняття рішень.
10. Надаючи оцінку наведеному висновку суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
Погоджуючись з твердженням суду першої інстанції, який своєю чергою опирався на відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що суд повинен також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття Спірного рішення пункту 3 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII щодо його вмотивованості, згадавши при цьому про межі правової кваліфікації дій судді Радою, слід додати й інші міркування, які були викладені в тому числі й у згаданій судом першої інстанції постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 800/551/17 з певним чином подібними обставинами.
За правилами частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII повноваження ВРП стосовно оцінювання обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та належать до її виключної компетенції як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні, однією з основних функцій якого є забезпечення формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів.
З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.
Зокрема, ЄСПЛ указав, що за загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.
Ураховуючи наведені відповідачем мотиви прийняття Спірного рішення, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав стверджувати, що висновки відповідача є свавільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або помилковими щодо фактів.
Тобто суд вправі перевірити аргументованість, підставність висновків органу суддівського самоврядування, однак не може підміняти його та на власний розсуд їх переоцінювати.
У рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
За змістом наведених вище положень пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII переконання ВРП в існуванні обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку призначенням на посаду судді, незалежно від наявності або відсутності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, можуть бути самостійною підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. При цьому таке рішення приймається ВРП за результатами голосування відповідно до внутрішнього переконання кожного з її членів, які беруть участь у голосуванні.
Спірне рішення ґрунтується не на оцінці позивача на відповідність/невідповідність установленим законом критеріям доброчесності і професійної етики, а на «інших обставинах, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади».
Повноваження відповідача стосовно оцінювання обставин, пов`язаних з кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та виключною компетенцією його як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.
Згідно з положеннями Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року - дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідач у рішенні аргументував, які саме обставини та у зв`язку із чим, на його думку, можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.
Спірне рішення ухвалено у відкритому засіданні на підставі наявних у ВРП матеріалів, після їх дослідження та обговорення кандидатури ОСОБА_1 , за його особистою участю та з урахуванням наданих відповідей на поставлені членами ВРП запитання.
За результатами голосування 10 членів ВРП віддали свої голоси «за» ухвалення рішення про відмову у внесенні відповідного подання, «проти» - 9, «не брали участь у голосуванні» - 0, тому відповідно до зазначених вище вимог закону було ухвалено рішення про відмову у внесенні подання Президентові України.
Оцінка обставин, які, як зазначено у згаданому законі, «можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади», дійсно надає ВРП широку свободу розсуду. Разом з тим, беручи до уваги те, що відповідач ухвалив спірне рішення на підставі волевиявлення більшості його членів за результатом дослідження обставин у відкритому засіданні, яке відбулося за участі позивача, навів мотиви свого висновку, Велика Палата Верховного Суду не вбачає упередженості чи свавільності в діях відповідача або інших обставин, які б дозволяли ставити під сумнів результати голосування членів ВРП.
Суд першої інстанції в цій справі погодився з доводами позивача щодо безпідставності покликання у Спірному рішенні на велику кількість скасованих в апеляційному порядку судових рішень, прийнятих позивачем на посаді судді, та неприпустиму оцінку законності цих судових рішень, правильність висновків суду щодо обставин справи та оцінки доказів справі, що розглядається. 
Однак у контексті наведених вище обставин справи слід зазначити, що ВРП наводила мотиви стосовно правомірності прийнятих позивачем судових рішень виключно не з метою їх перевірки, а задля оцінювання дій позивача як судді з метою з`ясування обставин, потрібних для вирішення питання про внесення подання про призначення особи на посаду судді безстроково.
Передусім велика кількість ухвалених однотипних судових рішень з відмінною правозастосовною практикою і була покладена в основу прийняття Спірного рішення. Систематичні дії судді ОСОБА_1 стосовно звільнення осіб від адміністративної відповідальності або незастосування до них стягнення у виді конфіскації транспортних засобів зі спеціально виготовленими сховищами (тайниками), які використовувалися для переміщення товарів, за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 483 МК України, за відсутності належного обґрунтування прийнятих рішень можуть створити у стороннього спостерігача враження про упередженість судді.
Відповідач, виконуючи покладений на нього обов`язок з формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, був зобов`язаний перевірити відповідність поведінки судді нормам моралі, етики, очікуваної суспільством доброчесності та відкритості з метою виявлення обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади в разі призначення особи на посаду судді.
Ще однією підставою, якою суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про протиправність спірного рішення ВРП, є непослідовність дій відповідача при вирішенні питання щодо внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді, оскільки, як зазначив суд, щодо інших осіб за подібних обставин ВРП приймала протилежні рішення - про внесення відповідних подань.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що такі обставини свідчать про порушення при прийнятті ВРП рішення принципу рівності.
Із цього приводу потрібно зазначити, що оцінка ВРП дій судді у схожих ситуаціях не обмежується лише об`єктивними критеріями. В умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, а особливо, коли йдеться про оцінку такої загальної категорії як «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб`єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена ВРП, яке в підсумку і визначає характер їх голосування.
Тому той факт, що ВРП, реалізуючи свою конституційну функцію, неоднаково вирішила питання щодо суддів за ззовні подібних обставин, сам собою не може свідчити про протиправність, дискримінацію чи свавілля під час прийняття рішень.
У справі, яка переглядається, Велика Палата Верховного Суду встановила, що наведені відповідачем на обґрунтування своїх висновків мотиви давали ВРП підстави для ухвалення рішення про відмову у внесенні подання Президентові України. Висновки відповідача не можна визнати свавільними чи помилковими щодо фактів.
Водночас оцінка обґрунтованості мотивів і висновків ВРП при вирішенні нею питань стосовно інших суддів, які не залучені до участі у справі, що переглядається, не стосується предмета цього спору.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про порушення ВРП принципу рівності під час прийняття нею Спірного рішення.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Спірне рішення ВРП є обґрунтованим і відповідає вимогам закону.
11. Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним і скасування Спірного рішення.
Вирішуючи спір та задовольняючи позов щодо визнання протиправним і скасування Спірного рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи спростовують висновки суду в цій частині.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, з урахуванням викладених у цій постанові висновків апеляційну скаргу ВРП слід задовольнити, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року скасувати з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 243, 266, 315, 317, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя задовольнити.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 рокускасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. С. Князєв
Суддя-доповідач                                                                                       М. І. Гриців
Судді:                                    Т. О. Анцупова                                            О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук                                          В. В. Пророк
Ю. Л. Власов                                               Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна                                             О. С. Ткачук
О. С. Золотніков                                         В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко                                             О. Г. Яновська