Постанова
Іменем України
 
15 червня 2020 року                                 
                                                
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/5488/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                  
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
 
на заочне рішення Солом`янського  районного суду м. Києва
 
в складі судді Усатової І.А. 
 
від 04 листопада 2019 року
 
по справі №760/7421/19 Солом`янського районного суду м. Києва
 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості,
 
                                            В С Т А Н О В И В:
 
В березні 2019 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 123 471 грн 60 коп.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 , підписавши Анкету-заяву №б/н від 29.03.2012 отримав кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку.
 
Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 31.01.2019 складає загальну суму 123 471,60 грн, з яких: 3 252,38 грн - заборгованість за кредитом; 120 219,22 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 29.03.2012 по 31.07.2018. 
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року позов задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 252,38 грн.
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про стягнення відсотків, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, встановивши обставини видачі ОСОБА_1 кредитних коштів, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками по кредиту.
 
Судом першої інстанції не досліджено наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують заявлену позивачем до стягнення суму заборгованості у повному розмірі, а також не надано таким доказам правової оцінки. Вказував, що під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування. Таким чином, відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. В даному випадку відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості.
 
Судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, оскільки такий висновок зроблений у іншій справі за наявності інших правовідносин між сторонами, зокрема коли відповідачем заперечувалися умови договору.
 
Суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, оскільки за відсутності заперечень з боку відповідача відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків. Вважав, що фактично суд звільнив відповідача від сплати відсотків за користування кредитом.
 
Також, як на підставу скасування рішення суду в частині незадоволених позовних вимог, скаржник посилався на постанови Верховного Суду №428/2873/17 від 28.03.2019 та №923/760/18 від 08.07.2019.
 
За вказаних обставин, просив скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04.11.2019 в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. В іншій частині просив залишити рішення суду без змін. 
 
Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та                  ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 000,00 грн, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку.
 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.03.2012 вбачається, що за допомогою платіжної картки з 29.03.2012 по 25.03.2014 відбувався рух коштів. З 30.04.2014 по картковому рахунку виникла прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 73,95 грн. З 30.05.2014 за вказаним картковим рахунком обліковувалася прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 150,04 грн аж до 29.01.2018. Також з наданого  розрахунку вбачається, що з 01.06.2014 до 29.01.2018  за вказаним картковим рахунком обліковувалася заборгованість за кредитом у розмірі 3102,34 грн. З 31.01.2018 заборгованість за кредитом у розмірі 3102,34 перенесено на прострочену заборгованість, і з цього часу відбувся початок обліку простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 3252,38 (3102,34+150,04) (а.с. 4-5).
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки позивач на підтвердження позовних вимог в цій частині не надав доказів, що сторони погодили в договорі умови про розмір відсотків за користування кредитом.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. 
 
Водночас, в даній анкеті-заяві відсутні відомості щодо істотних умов договору, а саме, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
 
Суд першої інстанції, встановивши, що в кредитному договорі (Анкета-заява, яка підписана відповідачем) не міститься положень про розмір відсотків за користування кредитом, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
 
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, яка врахована судом першої інстанції.
 
З огляду на викладене, посилання в апеляційній скарзі на те, що позичальник в анкеті-заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним та Банком Договір, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не підтверджують наявність погодження істотних умов договору кредиту, зокрема щодо погодженого розміру відсотків за користування кредитом.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд дійшов помилкового висновку про неукладеність кредитного договору є безпідставними, оскільки суд дійшов висновку про те, що сторони уклали кредитний договір, і у зв'язку з цим задовольнив вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
 
Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.
 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача, що факт погодження між сторонами істотних умов підлягає доведенню лише у разі заперечення відповідача, оскільки за приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Таким чином, позов підлягає задоволенню лише у разі доведення позовних вимог.
 
Позивач помилково вважає, що позов підлягає задоволенню за відсутності заперечень відповідача, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів  лише у разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).
 
Позивач, звертаючись до суду з позовом, не надав до позовної заяви належних та допустимих доказів погодження між сторонами істотних умов договору, а саме розміру відсотків за користування кредитними коштами.
 
Крім того, надані позивачем Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Ураховуючи викладене, та зважаючи на те, що умовами Анкети-заяви від 29.03.2012, яка підписана ОСОБА_1 , не передбачено обов`язку останнього щодо сплати відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.
 
                  Вимог про стягнення відсотків та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв. 
 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки даний правовий висновок скаржник тлумачить на власний розсуд.
 
Дійсно, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 дійшла висновку, що Правила надання банківських послуг у ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, якщо вони не підписані та не визнаються відповідачем. В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач заперечував факт ознайомлення його з Умовами та Правилами чи Тарифами або що його було ознайомлено з іншими Умовами та Правилами. Водночас, наявні в матеріалах справи Умови та Правила, Тарифи банку не містять підпису позичальника.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, судом першої інстанції правомірно взято до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано правові висновки  Верховного Суду у справах №428/2873/17 від 28.03.2019 та №923/760/18 від 08.07.2019 не приймаються до уваги колегії суддів. 
 
Зокрема, що стосується правового висновку Верховного Суду в постанові від 28.03.2019 по справі №428/2873/17, на який посилається скаржник, слід зазначити, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги даний правовий висновок, оскільки такий висновок сформовано Верховним Судом до прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 03.07.2019 по справі №342/180/17. А згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 30.01.2019 по справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню позицію Великої Палати. 
 
Щодо правового висновку Верховного Суду у справі №923/760/18 від 08.07.2019 слід зазначити, що даний правовий висновок не може бути взятий до уваги суду, оскільки правовідносини у справі, яка переглядалася касаційним судом та у даній справі є різними. Так, у даній справі Банк звернувся до суду з позовом до позичальника - фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим рахунком. У справі, яка переглядалася Верховним Судом Банк звернувся з позовом до позичальника - юридичної особи та поручителя - фізичної особи про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд фактично звільнив відповідача від сплати відсотків, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
 
Дійсно, Банк, відповідно до умов кредитного договору, має право на отримання відсотків за користування кредитом. Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд звільнив відповідача від обов`язку сплати відсотків, оскільки відсотки нараховуються за умовами договору або на підставі закону. Оскільки позивачем не надано належних доказів погодження між сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру відсотків, суд першої інстанції правомірно відмовив в їх стягненні. Вимог про стягнення відсотків за законом, як то передбачено ст. 1048 ЦК України, позивач не заявляв. Позов обґрунтовано лише про стягнення відсотків за умовами договору. 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Колегія суддів не може прийняти додані АТ КБ "ПриватБанк" до апеляційної скарги нові докази, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися та про них позивач не заявляв. 
 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
 
                  Матеріали справи не містять доказів, що позивач не мав можливості подати, долучені до апеляційної скарги нові докази, до суду першої інстанції і позивач не надав докази на підтвердження таких обставин.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині, що оскаржувалося, без змін, а скарги без задоволення.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.
Головуючий                                                                                                    О.Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                                 В.А. Кравець
                                                                                                                           Л.Д. Махлай