Ухвала
 
24 березня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 761/12177/19
провадження № 61-4187ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання неправомірної відмови у наданні інформації і зобов`язання вчинити певні дії,  
 
ВСТАНОВИВ: 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар» (далі - ПрАТ «Київстар») про визнання неправомірної відмови у наданні інформації і зобов`язання вчинити певні дії.
Позов обґрунтовано тим, що 27 серпня 2018 року суддею Печерського районного суду м. Києва задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України про тимчасовий доступ до речей і документів та надано тимчасовий доступ до документів з можливістю отримати їх копій, які перебувають у володінні ПрАТ «Київстар», а саме до відомостей щодо вхідних та вихідних з`єднань з абонентського номера НОМЕР_1 , яким користується журналіст ОСОБА_1 за період з 19 липня 2016 року по 16 листопада 2017 року включно.
Листом від 18 вересня 2018 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) повідомив Уряд України про застосування Правила 39 (запобіжні або забезпечувальні заходи) у справі Седлецька проти України. Зокрема, ЄСПЛ вимагає, щоб було забезпечено, щоб органи влади України утримались від доступу до відомостей, зазначених в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва щодо вхідних, вихідних з`єднань з абонентського номера + НОМЕР_2 , яким користується журналіст ОСОБА_1 , зокрема, щодо дати, часу, тривалості кожного з`єднання, номерів, з якими вони відбувались, відправлених та отриманих текстових та інших повідомлень, місця знаходження абонента (базової станції оператора та азимуту до неї) під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень, IMEI-коду пристрою). Окрім того, ЄСПЛ також зобов`язав надати документи щодо спроб слідчого отримати інформацію до зазначених даних.
З огляду на те, що невиконання вимог ЄСПЛ може бути розцінено як перешкоджання доступу до суду, вона звернулась до ПрАТ «Київстар» із запитом про надання такої інформації/або копії документів: чи надходили на виконання до ПрАТ «Київстар» запити від Генеральної прокуратури України, зокрема, від старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 або інших осіб, про надання відомостей щодо вхідних та вихідних з`єднань з абонентського номеру НОМЕР_1 , яким користується журналіст ОСОБА_1 (зокрема щодо дати, часу, тривалості кожного з`єднання, номерів, з якими вони відбувались, відправлені та отримані текстові та інші повідомлення (SMS, MMS), місця знаходження абонента (базової станції оператора та азимуту до неї) під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень, IMEI-коду пристрою тощо)? Якщо зазначені запити надходили, то коли саме і якого обсягу відомостей вони стосувались? Чи було надано запитувані відомості? Якщо так, коли саме і в якому обсязі? У разі, якщо запитувані відомості були надані, надати копію отриманого запиту та наданої відповіді з додатками. До запиту були додані: копія листа Європейського суду з прав людини від 18 вересня 2018 року, текст ухвали Печерського районного суду міста Києва та письмова згода ОСОБА_4 . Разом з тим, 10 жовтня 2018 року ПрАТ «Київстар» відмовило їй у надані запитуваної інформації з огляду на положення статті 222 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Позивач у свою чергу звернула увагу на приписи статті 32 Конституції України, вимоги Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про захист персональних даних», які наголошують на можливості отримання такої інформації, а тому відмова відповідача порушує її право на отримання інформації щодо себе особисто.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконною відмову ПрАТ «Київстар» у надані інформації та/або копії документів: про надходження запитів від Генеральної прокуратури України (зокрема від старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 або інших осіб) про надання відомостей щодо вхідних та вихідних з`єднань з абонентського номеру НОМЕР_1 , яким користується журналіст ОСОБА_1 (зокрема щодо дати, часу, тривалості кожного з`єднання, номерів, з якими вони відбувались, відправлені та отримані текстові та інші повідомлення (SMS, MMS), місця знаходження абонента (базової станції оператора та азимуту до неї) під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень, IMEI-коду пристрою тощо); про час надходження запитів та якого саме обсягу відомостей стосувалися такі запити; про виконання/невиконання запитів Генеральної прокуратури України та у якому обсязі ці дані були надані у випадку виконання запитів; копії отримання запиту та наданої відповіді з додатками, у випадку, якщо запитувані дані були надані; зобов`язати відповідача надати вказану вище інформацію.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення ПрАТ «Київстар» вимог чинного законодавства України та факту порушення права ОСОБА_1 на отримання інформації щодо неї особисто. З огляду на те, що звернення до відповідача було здійснено позивачкою зважаючи на необхідність отримати інформацію щодо виконання (невиконання) ухвали слідчого судді а саме тимчасового доступу до речей і документів, які містять інформацію, яка охороняється законом, в межах досудового розслідування кримінального провадження, то такі відомості, відповідно до статті 222 КПК України, можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Разом з тим, під час розгляду справи не було отримано відомостей, які б свідчили про те, що слідчим, прокурором було надано дозвіл ПрАТ «Київстар» на розкриття інформації, а ОСОБА_1 на отримання відомостей, отриманих під час здійснення досудового розслідування в межах якого було застосовано такий засіб забезпечення кримінального провадження як тимчасовий доступ до речей і документів. Суди також зазначили, що чинним законодавством України не передбачено а ні право, а ні обов`язок суду втручатися в діяльність інших органів, перебирати на себе компетенцію останніх. 
Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 02 березня 2020 року засобами поштового зв`язку подано до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
У касаційній скарзі, мотивуючи неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.
 
Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання неправомірної відмови у наданні інформації і зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року.
 
Витребувати з Шевченківського районного суду міста Києва матеріали вищезазначеної цивільної справи № 761/12177/19.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:          	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик