ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/899/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/2407/19 Категорія: 305010000 	Скляренко В. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 червня 2020 року                                                                м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Сіренко Ю.В., Бондаренко С.І. 	
секретар 	Торопенко Н.М.	

учасники справи:
позивач (скаржник) –  ОСОБА_1 ,
відповідачі – ГУ ПФУ в Черкаській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.02.2020 (повний текст складено 24.02.2020, суддя в суді першої інстанції Скляренко В.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, 

в с т а н о в и в :

у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь моральну (немайнову) шкоду в сумі, яка буде визначена за наслідками судового розгляду, ураховуючи характер правовідносин сторін, обставини справи та засади розумності і справедливості. Розмір цієї шкоди не може бути меншим за 219992,60 грн. (як величина середнього заробітку позивача за час порушення його трудових прав).
В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що він згідно наказу №90/ОС від 16.08.2000 був призначений на посаду начальника Тальнівського РВ ПФУ, а наказом №34/ОС від 24.05.2002 з 24.05.2002 був призначений на посаду начальника управління ПФУ в Тальнівському районі. 31.03.2017 він був звільнений із займаної посади у зв`язку з реорганізацією відповідно до п.4 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу».
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі №823/653/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_1 був поновлений на посаді начальника управління ПФУ в Тальнівському районі з 03.04.2017. Рішення в частині поновлення його на посаді з 03.04.2017 допущено до негайного виконання. Фактичне поновлення на посаді відбулося 05.05.2018.
Так як рішенням суду він мав бути поновленим на роботі негайно, тобто з 03.04.2017, але відповідач фактично поновив його і звільнив в один день – 05.05.2018, за вищезазначений період повних розрахунків по оплаті праці не проведено.
Позивач оскаржив повторне звільнення від 05.05.2018 (судова справа №826/7878/18 Окружного адміністративного суду м. Києва).
Також 06.03.2017 позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Черкаській області про визнання протиправною відмови начальника ГУ ПФУ в Черкаській області Зінник С.М. у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбаченої ст.57 ЗУ «Про державну службу»; зобов`язання прийняти рішення та вчинити дії пов`язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 позов задоволено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 залишена без змін. Указані рішення судів залишено в силі постановою ВС від 08.11.2018 у справі №823/351/17. 
Враховуючи, що відповідач не мав наміру добровільно виконувати рішення суду, що набрало законної сили, позивач був змушений звертатися за примусовим виконанням. 20.03.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області Горбатюк В.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №823/351/17 від 23.10.2017 Черкаського окружного адміністративного суду про зобов`язання ГУ ПФУ в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов`язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 . Державним виконавцем надано боржнику 10 робочих днів для виконання. Того ж дня відповідну постанову направлено для виконання ГУ ПФУ в Черкаській області та стягувачу для відома.
Станом на 12.04.2018 рішення суду не виконано, державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. та попереджено боржника про кримінальну відповідальність. Станом на 17.08.2018 рішення суду не виконано, виконати рішення без участі боржника неможливо.
У зв`язку з тим, що посадові особи ГУ ПФУ в Черкаській області ухилялися від виконання рішення суду, на підставі ст.ст.75, 76 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст.382 КК України відділ примусового виконання рішень ГТУЮ в Черкаській області направив до Черкаського ВП ГУМП в Черкаській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
Постановою від 17.08.2018 виконавче провадження закінчено. Належні позивачу кошти він отримав лише 29.12.2018.
Вказує, що предметом спору в цій справі є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів ПФУ, в зв`язку з невчасною виплатою належної йому заробітної плати. Моральна шкода, завдана йому відповідачем, підлягає відшкодуванню на підставі ст.237-1 КЗпП України в грошовій формі у зв`язку з встановленням судом факту порушення трудового законодавства, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього (позивача) додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення родини, що було досить важко зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти. Внаслідок незаконних дій відповідача він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до медичних закладів, а саме до Тальнівської районної центральної лікарні, що підтверджується копією медичної картки.
З метою встановлення можливої суми моральної (немайнової) шкоди ураховуючи характер правовідносин сторін, обставини справи та засади розумності і справедливості вважає, що суду слід врахувати наявність вимог ст.ст.116,117 КЗпП України. 
Внаслідок невчасного виконання судового рішення у справі №823/351/17 відповідач при звільненні позивача 05.05.2018 не виплатив йому всі належні суми, отже має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи обставини даної справи, вважає, що слід застосувати розрахунок середньомісячного заробітку згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до вимог КЗпП відповідач мав би сплатити позивачу за затримку в розрахунках по оплаті праці при звільненні з квітня 2017 року по грудень 2018 року 219992,60 грн. Суд у цій справі при встановлені можливої суми моральної (немайнової) шкоди має врахувати наведені розрахунки. Сума моральної шкоди має бути не меншою від тої, що наведена в цих розрахунках.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.02.2020 в задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що позивач не довів наявність у нього моральної шкоди з вини відповідачів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 13.04.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. Також скаржник просить надати оцінку кожному специфічному, доречному та важливому аргументу; звільнити його від сплати судового збору, оскільки внесені у законодавство зміни, які зобов`язують його сплатити, суперечать вимогам Конституції України та «якості закону», позивач має важке матеріальне становище та не має нерухомого майна і депозитів у банках, а спір у справі виник внаслідок порушення трудових прав позивача; звернутися до Конституційного Суду України для визначення конституційності внесення змін в ЗУ «Про судовий збір», які покладають на позивача у цій справі обов`язок по його сплаті; постановити окрему ухвалу стосовно суду першої інстанції у зв`язку з порушенням ним вимог законодавства; застосувати положення рішення ЄСПЛ «Щокін проти України» про тлумачення вимог законодавства на користь особи; застосувати правову позицію ВП ВС від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, визначивши яка правова норма має бути застосованою.
В обґрунтування вказано на те, що існує висока вірогідність того, що суд не розглянув аргументи позивача, невірно визначив предмет позову, не посвідчив судове рішення належним чином, допустив до участі у справі представника відповідача без повноважень. Обов`язок доказування в цій справі суд протиправно поклав на позивача, а не на відповідача, що слідує з постанови ВС від 27.12.2019 у справі №686/11256/16-ц та постанови ВС від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц. В постанові ВС від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 вказано, що при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, саме на останніх покладається обов`язок по доведенню правомірності їх дій. Суд не надав оцінку доказам, поданим через систему «електронний суд». Суд протиправно допустив до участі у справі представника відповідача ОСОБА_2 , адже не вказав чи є ця особа адвокатом. Копія рішення суду у справі, отримана відповідачем, оформлена з порушенням ДСТУ та не засвідчена належним чином (відсутній напис «згідно з оригіналом»). Суд занадто тривалий строк виготовляв повне судове рішення у справі. Позивач вимагає, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювались, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими. Скаржник зазначає на необхідності дотримання принципів якості закону, справедливості, доступу до правосуддя, питання очікуваного права на майно та легітимних очікувань, правової визначеності, належного урядування, наводячи відповідну практику ЄСПЛ.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти доводів скаржника заперечив та вказав, що позивач не довів наявність у нього моральної шкоди внаслідок дій відповідача. З цих підстав відповідач просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 наказом ПФУ №213-о від 29.03.2017 був звільнений з посади начальника Управління ПФУ в Тальнівському районі Черкаської області з 31.01.2017 (запис №18).
Наказом ПФУ №183-о від 24.04.2018 позивач поновлений на попередній посаді. Також до його трудової книжки внесено запис про те, що запис №18 є недійсним (запис №22). 
Наказом ПФУ №201-о від 04.05.2018 ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Управління ПФУ в Тальнівському районі Черкаської області в зв`язку з реорганізацією з 05.05.2018 (запис №23).
Останнє звільнення з посади, як зазначає позивач в позовній заяві, ним оскаржене до суду. 
ОСОБА_1 у зв`язку із невиплатою йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні в лютому 2017 році частини щорічної відпустки звертався до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ПФУ в Черкаській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 визнано протиправною відмову начальника ГУ ПФУ в Черкаській області ОСОБА_3 у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбаченої ст.57 ЗУ «Про державну службу» Сухонос ОСОБА_4 . Зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії, пов`язані з погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 . 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 та постановою ВС від 08.11.2018 вказана постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 залишена без змін.
Як зазначає позивач, постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 фактично була виконана ПФУ лише 29.12.2018.
Недотримання відповідачем ПФУ вимог трудового законодавства при звільненні позивача, послідуючому поновленні його на роботі та звільненні, а також при здійсненні розрахунку з позивачем при звільненні, призвело до завдання йому моральних страждань, для компенсації яких заявлено позовні вимоги в цій справі про відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода обумовлюється тим, що позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення родини, що було важко, зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти. Внаслідок незаконних дій відповідача він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до Тальнівської районної центральної лікарні, що підтверджується копією медичної картки.
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.  
За наявності порушення прав працівника  у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі (у даному випадку це постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 у справі №823/351/17), та згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Зазначена актуальна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12. Її також підтримано практикою ВС у справі №640/14909/16ц постанова від 19.12.2018.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.
В цій частині апеляційні доводи скаржника заслуговують на увагу.
На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, апеляційний суд констатує факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В пункті 13 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, в даному випадку - ГУ ПФУ в Черкаській області.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 5 000,00 грн.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами позивача у справі про те, що розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншим за його середній заробіток за час порушення трудових прав у сумі 219992,60 грн., адже нормами законодавства не передбачено зв`язку між величиною заробітку особи та відшкодуванням її моральних страждань, які виникли з вини іншого учасника правовідносин. Апеляційний суд вважає, що вказана позивачем сума не буде належним чином відповідати вимогам розумності та справедливості, у тому числі, враховуючи факт відновлення його прав рішенням суду в адміністративній справі, в якій вирішувалося питання про поновлення на роботі позивача.
Інші апеляційні доводи скаржника у справі не впливають на правильність таких висновків апеляційного суду, адже не стосуються визначення розміру витрат, які мають бути стягнуті як компенсація позивачу за моральні страждання. При цьому помилковість рішення суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог у цій справі при її апеляційному перегляді була встановлена, а відповідні доводи скаржника – враховані.
Одночасно апеляційний суд враховує, що в пункті 13 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець. 
Відповідно , моральну шкоду має бути компенсовано позивачу саме за рахунок його роботодавця - ГУ ПФУ в Черкаській області, що відповідатиме положенням ст.237-1 КЗпП України, який є співвідповідачем у справі, а не за рахунок держави, про стягнення з якої просить позивач у позовній заяві.
Вирішуючи питання про звільнення позивача від сплати судового збору, апеляційний суд враховує таке.
Частинами 1, 2 1 статті 8 ЗУ «Про судовий збір» передбачена можливість, зокрема, звільнення особи від сплати судового збору у разі, зокрема, якщо його розмір перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік (п.1) або якщо предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (п.3).
У даному випадку спір у справі виник у зв`язку з порушенням трудових прав позивача, отже він має бути звільненим від сплати судового збору за розгляд справи на підставі п.3 ч.1 ст.8 ЗУ «Про судовий збір»
Враховуючи предмет спору, яким є стягнення 219992,60 грн., розмір судового збору за розгляд справи судом першої інстанції становить 2199,92 грн., а апеляційний судом – 3299,88 грн.
Апеляційний суд відхиляє клопотання позивача про звернення до Конституційного Суду України для визначення конституційності внесення змін в ЗУ «Про судовий збір», які покладають на позивача у цій справі обов`язок по його сплаті, адже підстав для цього, передбачених ч.6 ст.10 ЦПК України, при апеляційному розгляді справи встановлено не було.
Також апеляційний суд вважає що відсутні підстави, передбачені ст.262 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали стосовно суду першої інстанції у зв`язку з порушенням ним вимог законодавства, про що просить скаржника, так як при судовому розгляді в суді першої інстанції процесуальні права позивача судом не порушувались.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.02.2020 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог.
Також на підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог на 2,27% з відповідача ГУ ПФУ в Черкаській області, яке порушило права позивача, слід стягнути на користь державного бюджету 124,85 грн. судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у справі, а решту судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій – віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.02.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в Черкаській області та до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в Черкаській області та до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в Черкаській області на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
У решті позовні вимоги у справі – залишити без задоволення.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в Черкаській області на користь державного бюджету 124,85 грн. судового збору за розгляд справи судам першої та апеляційної інстанцій, а решту судових витрат по сплаті судового збору – віднести на рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня виготовлення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством – п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Повну постанову складено 11.06.2020. 

Суддя-доповідач

Судді