ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3635/19                                                    Суддя першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2020 року                                                                          м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    - Степанюка А.Г.,
суддів                                - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                              - Ліневській В.В.,  
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (далі - Відповідач, ГУ ДФС у Київській області) про:
- визнання протиправним та скасування рішення від 30.09.2016 року №126 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку ОСОБА_1 ;
- зобов`язання ГУ ДФС у Київській області поновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи з дати анулювання реєстрації з 19.10.2016 року;
- визнання протиправними та скасування рішень від 10.01.2019 року №367/Д/6/10-36-54-06 у формі листів про визнання декларацій недійсними за 1 квартал 2017 року, 2 квартал 2017 року, 3 квартал 2017 року, 4 квартал 2017 року, 1 квартал 2018 року, 2 квартал 2018 року, 3 квартал 2018 року платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, помилкове перерахування Позивачем зобов`язань з єдиного податку на невірний рахунок не може свідчити про наявність в останнього податкової заборгованості, по-друге, подання ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Київській області декларацій протягом 2016-2018 років, як і сплата єдиного податку, здійснювалося своєчасно, по-третє, несвоєчасне направлення контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) потягло для платника податків тяжкі наслідки у вигляді скасування свідоцтва платника єдиного податку. Крім того, суд підкреслив, що питання своєчасності нарахування та повноти сплати податків і зборів під час виникнення спірних правовідносин могло бути лише предметом документальної, а не камеральної перевірки, а відтак рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку прийнято на підставі неналежного акту перевірки. Окремо зауважив, що рішення про визнання недійсними декларацій з єдиного податку прийняті поза межами встановлених Податковим кодексом України строків та без наявності на те у ГУ ДФС у Київській області повноважень. Крім іншого, суд наголосив, що належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 буде зобов`язання ГУ ДФС у Київській області відновити реєстрацію останньої як платника єдиного податку з 19.10.2016 року.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що станом на 01.10.2016 року в інтегрованій картці платника рахувалася заборгованість в сумі 5  004,35 грн., яка обліковувалася на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, а тому прийняте рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку відповідало вимогам чинного законодавства. Окремо звертає увагу на те, що Позивачем не надано обґрунтованих доводів щодо порушення його прав та законних інтересів з боку Відповідача, а також на те, що платник податків не подавав до контролюючого органу жодної заяви щодо переведення коштів, на підставі якого можливо б було перевести кошти на правильний рахунок, що, у свою чергу, свідчить бездіяльність платника.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.03.2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, повністю погоджуючись з мотивами та висновками рішення суду першої інстанції та наголошуючи на тому, що доводи апеляційної скарги останні жодним чином не спростовують. 
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Крім того, від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2012 року перебувала на спрощеній системі оподаткування 3 групи згідно свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 (а.с. 15).
Крім того, 09.10.2015 року ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області подано декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 3 квартали 2015 року, згідно якої сума єдиного податку за ІІІ квартал, що підлягає сплаті до бюджету, становила 2  148,42 грн. (а.с. 35-36). У той же день Позивачем було сплачено визначене зобов`язання з єдиного податку у сумі 2  150,00 грн. згідно квитанції №14 від 09.10.2015 року (а.с. 37).
Також, 21.01.2016 року ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області подано декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2015 рік., згідно якої сума єдиного податку за IV квартал, що підлягає сплаті до бюджету, становила 2  167,68 грн. (а.с. 38). При цьому, 18.01.2016 року Позивачем було сплачено зобов`язання з єдиного податку у сумі 2  710,00 грн. згідно квитанції №22 від 18.01.2016 року (а.с. 39).
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за звітні податкові періоди з 1 кварталу 2016 року по 4 квартал 2018 року (а.с. 40, 43, 45, 47, 49, 51, 53, 55, 57, 60, 62, 64) подані до контролюючого органу вчасно та зареєстровані останнім без зауважень. Визначені у них зобов`язання сплачені платником податків у повному обсязі (а.с. 41-42, 44, 46, 48, 50, 52, 54, 56, 58-59, 61, 63, 65).
Матеріали справи свідчать, що 30.09.2016 року працівниками Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на підставі пп. 299.11 ст. 299 ПК України проведено камеральну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування. У ході перевірки, висновки якої зафіксовано в акті від 30.06.2016 року №126/10-13-13-01-7/ НОМЕР_1 , встановлено, що ФОП ОСОБА_1 порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, а саме - не сплачено протягом двох послідовних кварталів податкові зобов`язання по єдиному податку - абз. 8 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, що підтверджується відомостями бази даних «Податковий блок». Відтак, дане порушення передбачає анулювання свідоцтва платника єдиного податку згідно абз. 8 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України (а.с. 25).
На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем прийнято рішення 30.09.2016 року №126 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку з 01.10.2016 року у зв`язку з наявністю податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох посліжовних кварталів станом на останній день другого із двох послідовних кварталів (а.с. 26). Копію згаданих вище акту перевірки та оскаржуваного рішення направлено на адресу Позивача, однак конверт повернуто контролюючому органу у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 27).
Судом першої інстанції поряд з іншим встановлено, що 02.05.2019 року на адресу адвоката Добровольської Л.М. надійшла відповідь від ГУ ДФС у Київській області від 26.04.2019 року №10908/адв/10-36-54-06, якою повідомлено, що станом на 19.11.2015 року у Позивача виникла заборгованість у сумі 2  147,85 грн., яка обліковується в ІКП на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, та станом на 30.09.2016 року рахувалася заборгованість у сумі 5  004,35 грн. Також надано копію акту камеральної перевірки №126/10-13-13-01/7/ НОМЕР_1 , рішення №126 від 30.09.2016 року про анулювання свідоцтва платника єдиного податку та копії рішень у формі листів від 10.01.2019 року за одним реєстраційним номером №367/Д/10-36-54-06, якими визнано недійсними декларації ОСОБА_1 з єдиного податку з 1 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 року (а.с. 23-34). 
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 19-3, 20, 48, 49, 57, 75, 126, 299 Податкового кодексу України, а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на прийняття оскаржуваних рішень без належних на те правових підстав.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений статтею 299 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 299.1 якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.
Відповідно до пп. 3 п. 299.10 ст. 299 ПК реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.
У свою чергу, згідно абз. 8 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.
Приписи п. 299.11 ст. 299 Податкового кодексу України визначають, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом. 
Як було встановлено раніше, оскаржуване рішення №126 прийнято на підставі того, що Позивач має податковий борг на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що підтверджується, за даними контролюючого органу, відомостями АІС «Податковий блок». Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що передумовою прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку є проведення перевірки, висновки якої повинні бути викладені у відповідному акті.
При цьому, матеріали справи свідчать, що 30.09.2016 року працівниками Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на підставі пп. 299.11 ст. 299 ПК України проведено камеральну перевірку ФОП ОСОБА_1 , у ході якої й було встановлено, що останньою не було сплачено протягом двох послідовних кварталів податкові зобов`язання по єдиному податку на суму 5  004,35 грн.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України у редакції, яка була чинною на момент проведення перевірки, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Згідно пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
За привалами ст. 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.
Пунктом 86.2 ст. 86 Податкового кодексу України передбачено, що за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Крім того, зі змісту пп. 1 п. 2.5 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення камеральних перевірок податкової звітності платників податків, крім перевірок податкової декларації про майновий стан і доходи та податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, затверджених наказом Міндоходів України від 14.06.2013 року № 165, вбачається, що за наслідками якої складається (формується): у разі встановлення помилок (порушень) у податковій звітності або неподання (несвоєчасне подання) податкової звітності - Акт про результати камеральної перевірки. Зразки форм актів про результати камеральної перевірки наведено у додатку 2 до Методичних рекомендацій; у разі відсутності помилок (порушень) у податковій звітності інспектор у тій частині перевіреної звітності, що заповнюється службовими особами Міндоходів, робить відмітку у графі «порушень (помилок) не виявлено» (якщо інше не визначено Кодексом), вказує дату проведення камеральної перевірки і ставить підпис.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що предметом камеральної перевірки можуть бути виключно помилки (порушення) у податковій звітності та/або її неподання (несвоєчасне подання). 
Питання ж своєчасності нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків та зборів є предметом документальної перевірки, як це прямо випливає зі змісту визначення останньої, закріпленої в пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України. Якщо ж під час проведення камеральної перевірки виявлено порушення податкового законодавства, контролюючий орган має право призначити та провести документальну (виїзну, невиїзну або планову чи позапланову) перевірку платника податків.
Таке правозастосування відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 19.03.2019 року у справі № 803/1908/16, від 23.08.2019 року у справі № 826/4242/15 та від 06.02.2020 року у справі № 813/87/16.
Разом з тим, доказів проведення документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності сплати грошових зобов`язань з єдиного податку ГУ ДФС у Київській області надано не було.
Правильність даних висновків Київського окружного адміністративного суду підтверджується з законодавчими змінами, які знайшли свій вияв з 01.01.2017 року в абзаці 2 підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, а саме - предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що станом на 30.09.2019 року у Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області були відсутні повноваження на проведення камеральної перевірки з питань своєчасності сплати ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань до бюджету. Викладене, у свою чергу, свідчить, що оскаржуване рішення №126 прийнято на підставі неналежних відомостей - акту камеральної перевірки, у ході якої, як було підкреслено вище, питання своєчасності сплати податкових зобов`язань не могло бути предметом контролю.
Указана правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 року у справі № 822/1676/18.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що учасниками справи не заперечується, що ФОП ОСОБА_1 єдиний податок було сплачено 09.10.2015 року за 3 квартал 2015 року в сумі 2  150,00 грн. та 18.01.2016 року за 4 квартал 2015 року в сумі 2  710,00 грн. у повному обсязі, однак на інший казначейський рахунок, про що свідчать наявні у матеріалах справи квитанції (а.с. 37, 39).
Як вірно зазначив суд першої інстанції, з урахуванням ряду правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 16.06.2015 року у справі № 21-377а15 та від 02.12.2015 року у справі №826/6059/13-а, а також Верховного Суду, викладених у постановах від 15.05.2018 року у справі №813/676/17, від 12.06.2018 року у справі №826/1/16, від 14.05.2018 року у справі №813/2747/16, від 17.01.2018 року у справі №2а-2686/09/2670, віл 28.05.2019 року у справі №826/24675/15, помилкова сплата коштів на інший казначейський рахунок не може бути розцінена, як невиконання платником єдиного податку свого обов`язку.
Колегією суддів враховується, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України).
Згідно ч. 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.
Пунктом 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.
Відповідно до п. 38.1 ст. 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що невірне зазначення платником призначення платежу не призвело до ненадходження відповідної суми податку до бюджету у визначений законом строк.
Отже, Київський окружний адміністративний суд прийшов до правильного висновку, що у межах спірних правовідносин Позивачем своєчасно сплачене податкове зобов`язання, яке зараховано до Державного бюджету України. Відтак, ФОП ОСОБА_1 , як платник податків, вчинив дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до Державного бюджету. Помилкове визначення під час сплати суми податкового зобов`язання казначейського рахунку не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений Податковим кодексом України строк, а відтак i для висновку про наявність підстав для виключення Позивача з реєстру платника єдиного податку. 
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 813/1373/16.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про необхідність визнання протиправним та скасування рішення від 30.09.2016 року №126 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 відповідає положеннями матеріального і процесуального права.
Крім того, Київський окружний адміністративний суд обґрунтовано підкреслив, що після прийняття Києво-Святошинською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області оскаржуваного рішення від 30.09.2016 року №126, про фактичне існування якого Позивач дізнався лише у квітні 2019 року, ФОП ОСОБА_1 продовжувала подавати до податкового органу за місцем реєстрації декларації з єдиного податку за період з 1 кварталу 2016 року по 3 квартал 2018 року і жодного разу контролюючим органом не було відмовлено у прийнятті цих декларацій, жодного разу Позивач не отримував листа про невизнання цих декларацій як податкової звітності.
У контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.
Судовою колегією враховується, що за правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.
Згідно п. 19-3.1. ст. 19-3 ПК України до функцій державних податкових інспекцій належать: здійснення сервісного обслуговування платників податків; здійснення реєстрації та ведення обліку платників податків та платників єдиного внеску, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням; формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб, реєстрів, ведення яких покладено законодавством на контролюючі органи; виконання інших функцій сервісного обслуговування платників податків, визначених законом. 
Відповідно до п. 299.1 ст. 299 ПК України реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. 
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскільки матеріалами справи підтверджується правильність доводів Позивача щодо безпідставності прийняття Відповідачем рішення від 30.09.2016 року №126 про анулювання реєстрації платником єдиного податку, то повним, всебічним та об`єктивним способом відновлення порушеного права ФОП ОСОБА_1 є зобов`язання ГУ ДФС у Київській області відновити таку реєстрацію з 19.10.2016 року, про що внести запис до реєстру платників єдиного податку. 
Щодо позиції суду першої інстанції про наявність правових підстав для скасування рішень від 10.01.2019 року №367/Д/6/10-36-54-06 у формі листів про визнання декларацій недійсними, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Як було встановлено раніше, вказаними рішеннями у формі листів податкові декларації з єдиного податку фізичних осіб ОСОБА_1 за період 1-4 квартал 2017 року та 1-3 квартал 2018 року визнані недійсними з підстав прийняття рішень №126 від 30.09.2016 про скасування свідоцтва платника єдиного податку. При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що з матеріалів справи випливає, що декларації за період з 1 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 року Позивачем подані вчасно через канцелярію податкового органу, що підтверджується відтиском печатки з датою отримання.
Відповідно до п. 49.15 ст. 49 ПК України податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв`язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.
Пунктом 48.3 та п. 48.4 ст. 48 ПК України визначені обов`язкові реквізити декларації.
Згідно п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.
За правилами положень п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.
Аналіз наявних у матеріалах справи податкових декларацій, поданих ФОП ОСОБА_1 до Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, свідчить, що зазначена податкова звітність складена з дотриманням приписів ст. 48 Податкового кодексу України та містить всі обов`язкові реквізити, тому підстави для її не прийняття відсутні. При цьому контролюючим органом не вказано на будь-яку невідповідність поданих декларацій приписам п.п. 48.3 і 48.4 ПК України. До того ж, як обґрунтовано підкреслив суд першої інстанції, строк, визначений п. 49.11 ст. 49 ПК України, протягом якого Відповідач має право відмовити у прийнятті вказаних декларацій, станом на січень 2019 року, минув і відновленню не підлягає. Крім іншого, Податковим кодексом України взагалі не передбачено визнання податкових декларацій недійсними, що вказує на те, що рішення від 10.01.2019 року №367/Д/6/10-36-54-06 у формі листів про визнання декларацій з єдиного податку за період 1-4 квартал 2017 року та 1-3 квартал 2018 року недійсними прийняті ГУ ДФС у Київській області поза встановленими п. 49.11 ст. 49 ПК України строками та поза межами правового поля. 
За таких обставин, оскільки матеріалами справи не підтверджується правомірність рішення податкового органу про анулювання ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку, яке слугувало єдиною підставою для визнання недійсними податкових декларацій за 1-4 квартали 2017 року та 1-3 квартали 2018 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у ГУ ДФС у Київській області не було законних підстав для визнання недійсною поданої платником податків податкової звітності.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 12.06.2018 року у справі №804/6071/16, від 08.08.2018 року у справі №804/11847/14 та від 21.03.2019 року у справі № 804/6072/16.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено «18» березня 2020 року.