Єдиний унікальний номер 236/5008/19 
Номер провадження 22-ц/804/1274/20        

Номер провадження 22-ц/804/1274/20  

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року                              Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Бєлоусова А.Є. у м. Лиман Донецької області, повний текст судового рішення  складено 03 лютого 2020 року) у цивільній справі №236/5008/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався  на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. 17 липня 2017 року його звільнено з посади електромеханіка ІІ групи виробничого підрозділу «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку. 
Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 2366,20 грн., заробітну плату за час вимушеного простою у сумі 14677,38 грн., одноразову грошову допомогу при звільнення у сумі 5783,65 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 2518,20 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати.
Рішенням Краснолиманського міського суду  від 24 січня 2020 року позовні вимоги   задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за час вимушеного простою у сумі 13036,76 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 5783,65 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 2518,20 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати 4498,03 грн.; зобов`язано відповідача утримати з цієї суми податок з фізичних осіб та інші обов`язкові платежі; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 646,91 грн.; в інші частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове  про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
       Судом першої інстанції не враховано, що з 20 березня 2017 року у зв`язку із захопленням третіми особами його адміністративної будівлі та виробничих об`єктів, відсутні організаційні та технічні умови для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів  підпорядкованих цій дирекції (зокрема й підрозділ в якому працював позивач).  Відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини, що у свою чергу обмежило доступ до первинних документів, зокрема трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, табелів обліку робочого часу та інших первинних документів, які є підставою для нарахування працівникові заробітної плати. Зазначені вище форс-мажорні обставини підтверджуються науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року та унеможливлюють перевірку факту виконання позивачем своїх трудових обов`язків, а також виконання відповідачем своїх, закріплених у ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.
З приводу стягнення судом першої інстанції середнього заробітку посилається на положення КЗпП України та ЦК України, якими передбачено звільнення від відповідальності у разі порушення зобов`язання із виплати заробітної плати через непереборну силу. Також наголошує, що в його розпорядженні як роботодавця відсутні накази про надання відпусток позивачу з яких можливо було б встановити кількість днів відпустки, які не були використані позивачем та які б підлягали компенсації у зв`язку зі звільненням. Вважає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів з цього приводу.
Крім того, відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 27.04.2017 року припинено дію довіреності від 28.10.2016 року, відповідно до якої було уповноважено начальника та заступника начальника станції Ясинувата здійснювати дії, пов`язані з діяльністю підрозділу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 25345,43 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.
Згідно з наказом №58-ДН від 16.03.2017 року «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності та відповідно наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 15.03.2017 року №384-Н, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20.03.2017року для всіх працівників виробничих підрозділів Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень». Зобов`язано на час простою робітників приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи та розписуватися  на початку та прикінці робочого час дня  в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться у простої». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.
Відповідно до наказу №63/ЕЧ від 17.03.2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності та відповідно наказу від 16.03.2017 року №58-ДН, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20.03.2017року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганська дистанції електропостачання»
Наказом №240-ОС від 17.07.2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади електромеханіка дільниці ІІ групи 5. Ремонтно-ревізійної дільниці виробничого підрозділу    «Луганська дистанція електропостачання»  структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку  зі скороченням  штату з 17.07.2017року з виплатою вихідної  допомоги  та компенсації за 12 днів відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис . 
В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), за період  березень - липень 2017 року, в яких  нараховано за березень 2017 року 5094,34 грн., за квітень - 3655,72 грн., за травень - 3655,72 грн., за червень  3655,72 грн., за липень (з урахування компенсації за невикористані дні відпустки 2518,20грн. та вихідної допомоги 5783,65 грн.) - 10 371,45/8 305,03 грн. (а.с.25-27).
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за період (код 101- заробітна плата): 1 квартал 2017 року - 15322,84 грн., 2-3 квартал 2017 року - відомості відсутні; а також згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) від 18.10.2019, розмір нарахованої заробітної плати позивачу  за березень 2017 року - 5094,34 грн., квітень - липень 2017 року - відомості відсутні .
Задовольняючи позовні вимоги  про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі, та обґрунтовано стягнув на користь позивача  суму заборгованості (без утримання передбачених законом податків та зборів)  з урахуванням компенсації  за невикористану відпустку та вихідної  допомоги, а також врахував виплату позивачу   заробітної плати під час простою за березень 2017 року.
Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачеві на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими. 
Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем  копії довідок, розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, трудової книжки, табелів обліку використання робочого часу, копію журналу приходу-уходу працівників.  Зазначені розрахунки та документи нічим не спростовані. 
При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. 
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.  
Позивачем в підтвердження виходу на робоче місце в період простою надані копії табелів обліку використання робочого часу за період з березня  по 17 липня 2017 року   та журнал обліку робіт за нарядами і розпорядженнями.
В підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року позивачем надані копії  розрахунку заробітної плати  (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.    
Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав своїх доказів на спростування  наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами, а саме табелями обліку використання робочого часу та копією журналу обліку робочого часу. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі  можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників. 
З матеріалів справи, а саме із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої, що також узгоджується з відмітками «П» (простій) у наданих позивачем табелях обліку використання робочого часу.
Відповідачем в березні 2017 року було прийнято рішення про встановлення простою не з вини працівників і оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду(окладу) за весь час простою в робочі дні згідно графіку роботи, що підтверджується відповідними наказами. З наданих позивачем табуляграм вбачається, що позивачеві було нараховано саме оплату за час простою.
Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» Табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.
Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.
Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом. 
Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми)  видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).
Також слід зазначити, що надані відповідачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення  позивач виконував свої трудові обов`язки.
Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.
Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.
Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.
Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій. 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).
З приводу доводів апеляційної скарги про припинення дії довіреності від 28.10.2016 року, то слід зазначити, що позивач не був підзвітний начальнику станції Ясинувата, оскільки працював в іншому структурному підрозділі, крім того в матеріалах справи відсутній витягу з Єдиному реєстрі довіреностей про  припинення дії вказаної довіреності.
Суд першої інстанції, враховуючи надані позивачем Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 та відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків, дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що зарплата за оплату праці у березні 2017 року є не виплаченою. Надана позивачем виписка про надходженням  на картку,  видану АТ КБ «Приват банк» підтверджує перерахування відповідачем останньому заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 1913,76, однак не спростовує можливість виплати залишку заробітної плати за цей місяць в іншому вигляді.  
Таким чином, доводи апеляційної скарги  не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
З огляду на висновок   про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 25 345,43 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Краснолиманського міського суду від 24 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: