Постанова
Іменем України
18червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 216/3489/17
провадження № 51-6492км19
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до   Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017040230001216, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2009 року за ст. 395, ч. 1 ст. 213, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 185, ч.1 ст. 277, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 317 КК України із застосуванням ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього особистого майна, звільненого умовно-достроково 16 липня 2015 року на  невідбутий строк 1 рік 8 місяців 29 днів,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 309 КК України – на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України – на строк 3 роки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і  покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання про стягнення судових витрат у кримінальному провадженні та про долю речових доказів.
За вищевказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України, за таких обставин.
Так, 07 липня 2017 року близько 10:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на вул. Свято-Миколаївській у м. Кривому Розі, незаконно придбав у не встановленої досудовим слідством особи паперовий згорток, усередині якого був наркотичний засіб – канабіс, який у подальшому він став незаконно повторно зберігати при собі без мети збуту. Цього ж дня о 10:57 у  ході огляду ОСОБА_6 в парку імені Федора Мершавцева у нього було  виявлено та вилучено зазначений наркотичний засіб, загальною масою 8,325 г (у  перерахунку на суху речовину).
Крім того, 08 лютого 2018 року ОСОБА_6 у денний час доби, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_8 , діючи повторно з   метою таємного викрадення чужого майна, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, шляхом підбору ключа незаконно проник до господарської будівлі, розташованої на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав належне потерпілому майно на загальну суму 5652,84 грн.
07 жовтня 2019 року Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області, скасував вирок районного суду щодо ОСОБА_6 у частині призначеного покарання й ухвалив у  цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 309 КК України – на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України – на строк 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У решті вирок районного суду апеляційний суд залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить вимогу про зміну вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить застосувати до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України та  звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Суть доводів захисника зводиться до того, що апеляційний суд не врахував повною мірою всіх наявних у   провадженні обставин, які пом`якшують покарання, даних про особу його підзахисного та безпідставно ухвалив свій вирок, яким призначив покарання без застосування положень ст. 75 КК України.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор вважав, що доводи захисника в касаційній скарзі є безпідставними, а судове рішення — законним та обґрунтованим.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України, відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегія суддів не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Доводи захисника, наведені ним в касаційній скарзі, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, а також щодо необхідності застосування до  ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставними.
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливості виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених злочинів, обставини, які пом`якшують і обтяжують його покарання, а також дані про особу винного, який характеризується позитивно, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, з серпня 2017 року перебуває під диспансерним наглядом лікаря-нарколога з приводу психічних поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, має синдром залежності.
Зважив суд і на обставину, яка пом`якшує покарання засудженому, якою визнав його щире каяття. 
Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочину.
На підставі цих даних в їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 остаточне покарання з урахуванням положень ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки і звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, дійшовши висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без відбування покарання.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання із застосування ст. 75 КК України, взяв до уваги обставини, враховані районним судом. 
Разом із цим апеляційний суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком поза увагою суду першої інстанції, по суті, залишилося те, що останній вчинив, зокрема, тяжкий злочин, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності (11 разів), міцних соціальних зв`язків не має.
На підставі наведених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції, врахувавши мету покарання, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 без відбування реального покарання. 
З урахуванням наведеного та особи засудженого, який, будучи раніше неодноразово засудженим за корисливі злочини, знову вчинив, зокрема, умисне корисливе кримінальне правопорушення, що свідчить про стійку спрямованість винного на вчинення протиправних діянь, з огляду на те, що метою покарання є не тільки кара та виправлення засудженого, а й запобігання вчиненню нових злочинів, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, наближене до мінімальних меж санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України, є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Підстав для застосування до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає навіть з урахуванням доводів захисника, наведених у його касаційній скарзі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 — без задоволення. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                  ОСОБА_3