ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5246/19  Номер провадження 22-ц/814/1123/20	Головуючий у 1-й інстанції Обревко Л.О.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судому заданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Кременчуцька міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» про виділ часток із спільної сумісної власності, встановлення порядку користування спільною власністю з укладенням окремого договору надання послуг на приміщення,

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Кременчуцька міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» про виділ часток із спільної сумісної власності, встановлення порядку користування спільною власністю з укладенням окремого договору надання послуг на приміщення.
Позов обґрунтовувала тим, що їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
У добровільному порядку виділити частки у спільній власності відповідач відмовляється. Крім того, ОСОБА_2 не надає коштів на сплату комунальних послуг. Добровільно встановити порядок користування квартирою відмовляється.
Після уточнення позовних вимог просить виділити частки із спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , по 1/2 частині квартири кожному співвласнику. 
Встановити порядок користування кватирою, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 16,5 кв.м., позначену на плані квартири в технічному паспорті цифрою «4», у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 11,8 кв.м., позначену на плані квартири в технічному паспорті цифрою «3», залишивши у спільному користуванні співвласників: кухню площею 7,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., передпокій площею 6,4 кв.м., вбудовану шафу площею 0,6 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 , треті особи Кременчуцька міська рада, ТОВ «Житлорембудсервіс» про виділ часток із спільної сумісної власності, встановлення порядку користування спільною власністю з укладенням окремого договору надання послуг на приміщення задоволено частково.
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши: у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 кв.м., позначену на плані квартири в технічному паспорті цифрою «3»,у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 16,5 кв.м., позначену на плані квартири в технічному паспорті цифрою «4», залишивши у спільному користуванні співвласників: кухню площею 7,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., передпокій площею 6,4 кв.м., вбудовану шафу площею 0,6 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м. 
В іншій частині вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у повернення сплаченого судового збору 768,40 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Вважає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставин справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Зазначає, що кімнати в квартирі не є прохідними, а тому наявна технічна можливість для виділення часток квартири в натурі. Крім того, суд не врахував, що за комунальні послуги сплачує саме позивач одноособово.
Щодо явки учасників справи
ОСОБА_1 з`явилася у судовому засіданні, у зв`язку з її явкою просила судове засідання в режимі відеоконференції не призначати. 
По суті справи пояснила, що їй та ОСОБА_2 належить по 1/2 частці спірної квартири, на даний час між співвласниками укладено договір про визначення по Ѕ частці у спільній власності. Вважає, що належна їй частка може бути виділена також в натурі та не погоджується із визначеним порядком користування. 
Інші учасники будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явилися.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 вересня 1995 року виданого Житлово-комунальним відділом АТ «Кременчукнафтооргсинтез» на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Згідно технічного паспорту, виготовленого Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 , складається із двох кімнат житловою площею 28,3 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею 11,8 кв.м., 2-а кімната площею 16,5 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., передпокою площею 6,4 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м., лоджією площею 1,4 кв.м. Загальна площа квартири 47,8 кв.м. 
Як убачається із матеріалів справи, 18 листопада 2006 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1140. Від зареєстрованого шлюбу мають синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо вимог про виділення частки в натурі
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями статті 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Поняття спільної часткової власності визначено в частині 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Частиною 1 статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційна його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України).
Системний аналіз норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
У пунктах 6, 7 постанови Пленуму № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» викладена правова позиція відповідно до якої при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту статті 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано жодних доказів на підтвердження технічної можливості виділу частки майна в натурі. Тоді як, з технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не проводилася експертиза з метою встановлення можливих варіантів поділу квартири, відповідне клопотання при розгляду справи, як судом першої інстанції так і апеляційної інстанції позивачем не заявлялося.
Зважаючи на наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмову у задоволенні вимог про виділ частки майна в натурі. 
Щодо встановлення порядку користування
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про встановлення порядку користування суд першої інстанції вірно звернув увагу, що разом з відповідачем проживають його дружина та двоє неповнолітніх дітей, при цьому жодних даних, щодо проживання з позивачкою членів її сім`ї судам не надано. 
При цьому, сам факт того, що саме вона звернулася з позовом про визначення порядку користування житлом не є підставою для беззаперечного встановлення права користування саме відповідно до її вимог, що спростовує доводи апеляційної скарги в частині оскарження порядку користування квартирою.
Щодо інших доводів апеляційної скарги 
Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо можливості виділити в натурі по 1/2 частині кожному співвласнику зважаючи на те, що кімнати не є прохідними є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження технічної можливості проведення зазначених дій. А сам факт наявності в квартирі двох окремих кімнат не свідчить про можливість поділу квартири відповідно до розміру часток, що належать сторонам, та виділу ізольованих жилих приміщень.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції сторони уклали договір про зміну режиму спільної сумісної власності на спірну квартиру, а саме, сторони визначили, що кожному належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Як вбачається з частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції.
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 28 травня 2020 року

Головуючий                         В.П. Пікуль 

Судді                         Г.Л. Карпушин

                                                                       Т.В. Одринська