Постанова
Іменем України                                       
20 травня 2020 року
м. Київ
справа № 758/11648/16-ц
провадження № 61-48948св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, ОСОБА_4 ,
представник ОСОБА_4  - ОСОБА_5 ,
представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича- ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва, у складі судді Супрун Г. Б., від 26 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів:          Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М., від 12 листопада 2018 року.
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є. В., ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об`єкт нерухомого майна.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, щоспірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності його двоюрідному племіннику - ОСОБА_7 , єдиним спадкоємцем після смерті якого є ОСОБА_1 . Однак, вказане спадкове майно вибуло з його власності поза його волею, а власники квартири - його родичі (племінник, двоюрідна сестра ОСОБА_8 , двоюрідний дядько ОСОБА_9 ) за життя ніякого відчуження спірного майна не проводили. 
Керуючись положеннями статей 203, 215 ЦК України, а також з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив позов задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру за ОСОБА_3 за № 2075, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1015792980385, здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 березня           2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги з підстав, заявлених позивачем, до задоволення не підлягають, оскільки позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, а задоволення позову у спосіб, обраний позивачем, не відновить його права на спірну квартиру. Недійсність правочину позивачем не доведена.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем. Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом подання віндикаційного позову до набувача, якщо для цього існують, передбачені статтею 388 ЦК України підстави, що дають право витребувати в набувача це майно. Окрім того, власником спірної квартири є ОСОБА_4 , однак позивачем вимог до нового власника квартири ОСОБА_1 не заявлено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року скасувати і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суди не врахували та не надали належної оцінки тій обставині, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, просив визнати правочин недійсним з підстав відсутності волі на його вчинення, оскільки правочин вчинено за підробним документом особою, яка не набула власності на майно, яке є предметом правочину. Суди не надали мотивованого висновку на аргументи заявника при вирішенні позовної вимоги про визнання правочину недійсним, який укладений за відсутності волі на його укладення стороною, не зазначили чи була наявна воля власника на укладення оспореного договору купівлі-продажу та чи є правочин недійсним (дійсним) згідно закону. Суди не встановили факту підроблення правоустановчого документу, на підставі якого було вчинено оспорений правочин. Також не було надано оцінки неправомірним діям приватного нотаріуса при посвідченні правочину.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
14 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 758/11648/16-ц розподілено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є. В., ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об`єкт нерухомого майна призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій. Позивач не довів, що саме він мав право на спірне нерухоме майно, а не ОСОБА_2 , а у разі доведення такого факту наділений правом витребувати нерухомість в порядку статті 388 ЦК України. Позивач не довів своє право власності на нерухоме майно, оскільки ні його спадкодавці, ні він не мали правоустановчих документів на спірну квартиру.
У поданому відзиві на касаційну скаргу представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Є. В. - ОСОБА_6 посилається на те, що позивач не є стороною оспорюваного правочину. Заявлені позивачем вимоги не ведуть до реалізації зазначеної у позовній заяві мети. Належним способом захисту прав позивача є подання віндикаційного позову у разі доведення порушення права власності на спірне нерухоме майно.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
02 вересня 2016 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. та зареєстрований за номером 2075. 
Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири було вчинено на підставі наданого відповідачем ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1999 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу 27 вересня 1999 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 22 жовтня 1999 року у реєстровій книзі за № 6161.
Також встановлено, що спірна квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 1996 року ОСОБА_8 та її сину ОСОБА_7 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 до нотаріальної контори вчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини її син ОСОБА_7 , 1984 року народження, та її батько ОСОБА_9 , 1936 року народження. Не отримавши свідоцтва про право на спадщину, батько ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. На час його смерті він та його онук ОСОБА_7 проживали разом за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебувала у власності ОСОБА_7 , проте не були зареєстровані за вказаною адресою.
Не отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.
Спадкоємцем за законом після його смерті є його двоюрідний дядько ОСОБА_1 - позивач у справі.   
Таким чином, ОСОБА_1 є спадкоємцем п`ятої черги після смерті племінника ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер             ІНФОРМАЦІЯ_3 , двоюрідної сестри ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та двоюрідного дядька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
03 грудня 2015 року ОСОБА_1 до нотаріальної контори подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 .
Звертаючись до суду, позивач вказував на те, що ОСОБА_8 та              ОСОБА_7 володіли спірною квартирою, що знаходиться за адресою:              АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу          від 22 лютого 1996 року і за життя не відчужували її, тим самим вона увійшла у спадкову масу після їх смерті.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                                2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК Українинезалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що є спадкоємцем п`ятої черги після смерті двоюрідного племінника                ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , двоюрідного дядька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та двоюрідної сестри ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкодавці були власниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу                  від 22 лютого 1996 року і за життя не відчужували її, тим самим вона увійшла до спадкової маси після їх смерті. 
Позивач, посилаючись на відсутність з боку спадкодавців волевиявлення на відчуження квартири, вважав, що договір, укладений між відповідачами, має бути визнаний судом недійсним, оскільки свідоцтво про право власності на квартиру від 27 вересня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якого ОСОБА_2 продав квартиру ОСОБА_3 , не видавалось. Тобто правочин вчинений на підставі документу, який за даними Київського державного авіаційного заводу «Антонов» не видавався.
Як підставу для задоволення позивних вимог, з урахуванням їх уточнень, позивач посилався положення статей 203, 215 ЦК України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вказана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Положеннями статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його дійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом  має права власності чи речового права на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, в порушення вказаних норм процесуального права залишив поза увагою, що            ОСОБА_1 вчасно прийняв спадщину після смерті двоюрідного племінника ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , і претендує на оформлення права власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 , а отже є заінтересованою особою, яка має право на оспорювання договору купівлі-продажу квартири                    від 02 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Обраний позивачем, як спадкоємцем, який не оформив право власності на спадкове нерухоме майно, спосіб захисту права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу спадкового майна, вчиненого третіми особами, є таким, що спрямований на відновлення його прав та відповідає змісту відповідного права та характеру його порушення.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
З урахуванням вищенаведеного рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку всім основним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, встановити всіх заінтересованих осіб і вирішити спір по суті заявлених позовних вимог.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Подільського районного суду міста Києва.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь   О. М. Осіян   	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович