Ухвала
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа  № 672/1130/19
провадження № 61-8210ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від  16 січня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року в розмірі 62 701,62 грн, а також - 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 02 листопада 2016 року між ним та ОСОБА_1 було укладено усний договір купівлі-продажу 7 000 саджанців малини. Відповідач порушив умови договору щодо своєчасної оплати товару за цим договором, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість в розмірі 62 701,62 грн, з яких: 49 000 грн - сума основного боргу; 10 231,62 грн - інфляційні втрати; 1 470 -    3 % річних від простроченої заборгованості. Крім того, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з фактом непорядності та цинічної поведінки відповідача, що перешкодило йому повною мірою займатися вирощуванням овочів і фруктів за відсутності на це коштів і призвело до збитків та скорочення виробництва, а також неможливості вирішення всіх життєвих та побутових потреб.
 
Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 49 000 грн боргу за договором купівлі-продажу, 10 231,62 грн - з врахуванням індексу інфляції, 1 470 грн - 3 % річних від простроченої заборгованості та 768,40 грн судових витрат. В задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 грн відмовлено.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року (повний текст якої складено 15 квітня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року - без змін.
 
19 травня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 64 701,62 грн (62 701,62 грн + 2 000 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 672/1130/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтував тим, що суди не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 про те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Неправильне застосування судами преюдиції стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, суди не застосували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі № 911/1433/18 про те, що розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і в разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитися в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).
 
Наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів у цій справі не суперечать постанові Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17. Так, доводи заявника про неправильне застосування судами преюдиції є неспроможними, тому що суди обґрунтовано взяли до уваги встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, обставини щодо існування між сторонами правовідносин купівлі-продажу саджанців малини. Аргументи заявника про незастосування судами правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі № 911/1433/18 також не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній постанові встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі. Предметом позову у справі № 911/1433/18 було визнання недійсним правочину щодо одностороннього розірвання договору підряду. Позов обґрунтовано безпідставністю відмови замовника робіт від договору підряду, оскільки прострочення виконання підрядних робіт та непродовження строку дії банківської гарантії повернення авансового платежу зі сторони підрядника, які слугували підставою для відмови від договору підряду за спірним одностороннім правочином, були обумовлені діями самого замовника. Натомість в цій справі предметом позову є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та відшкодування моральної шкоди. Доводи заявника щодо недоліків придбаного товару та відмови від договору, є безпідставними, оскільки він таких вимог як покупець не заявляв, а вказані обставини не були предметом розгляду в цій справі.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та відшкодування моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. О. Кузнєцов	
 	 	
 	М. Ю. Тітов