Справа № 462/5675/18                                Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/1554/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        03 березня 2020 року                                                         м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Жукровської Х.І., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 03 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Красовська Алла Вадимівна, про визнання недійсним договору дарування та поновлення права власності на квартиру, 

                                в с т а н о в и л а:
У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 серпня 2004 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., та поновити право власності на вказану квартиру.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що протягом усього свого життя працювала двірником і у 1997 році отримала однокімнатну квартиру, яка є її єдиним житлом.
Вказувала, що вона є неосвіченою, жодного класу не закінчувала, ні читати, ні писати не вміє, є одинокою та особою похилого віку, у зв`язку з чим потребувала догляду та сторонньої допомоги, яку мала надати їй відповідач, яка є її племінницею.
Під час посвідчення нотаріусом оспорюваного договору не розуміла, який саме договір укладається, які обов`язки покладаються на сторони і їх правові наслідки, вважала, що укладає з відповідачем договір довічного утримання, згідно їхньої домовленості.
Після укладення договору вона залишалася бути зареєстрованою в квартирі та проживати у ній, несла всі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а відповідач увесь час перебувала за кордоном і жодного разу після оформлення договору її не відвідала.
Зазначала, що нотаріус не вручила їй копії договору, тому про укладення нею оспорюваного договору дізналася лише в серпні 2018 року. 
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 03 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11 серпня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. та зареєстрований в реєстрі №2668.
Застосовано правові наслідки недійсності правочину, повернуто сторони в попередній стан.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційний номер 6962104; номер запису 20392, в книзі 28; дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 16.08.2004 р., та поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру на АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позивачем чітко не зазначено правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки позивач, посилаючись на помилку при укладенні договору, вказувала й на обман зі сторони відповідача.
Крім того, апелянт вважає недоведеними обставини, на які позивач посилалась в обґрунтування своїх вимог.
Зазначає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки обставини, які суд вважав встановленими, не підтверджені належними доказами.
Також звертає увагу, що договір дарування посвідчувався нотаріально і нотаріус, відповідно до закону, роз`яснила позивачу зміст правочину та його наслідки для сторін.
Крім цього, апелянт вважає, що саме з моменту укладення договору та посвідчення його нотаріусом необхідно обраховувати початок перебігу строку позовної давності, який сплив 11.08.2007 року.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім представника позивача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).
Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. 
Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, при вирішенні даного спору в частині визнання недійсним договору дарування, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка позивача щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.
Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК).
Частиною першою статті 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК).
За загальним правилом частини першої статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч.4 ст.722 ЦК).
Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, житловою площею 14,5 кв.м., загальною площею 24,8 кв.м., яка на момент укладення оспорюваного договору дарування від 11.08.2004 року належала на праві власності позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 24.03.1997 року, згідно з розпорядженням №191 від 24.03.1997 року, зареєстрованого в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №28 за реєстровим №20392.
В цій квартирі позивач зареєстрована та проживає з 1988 року і по даний час, іншого житла у неї немає, вона є одинокою і особою похилого віку.
Після укладення між позивачем та відповідачем оспорюваного договору дарування, позивач продовжувала проживати в спірній квартирі та здійснювала всі витрати по утриманню квартири, в тому числі й по оплаті за житлово-комунальні послуги.
У договорі не зазначено, що він був прочитаний нотаріусом уголос, а так як позивач не вміє ні читати, ні писати, що підтверджено її показаннями, як свідка, у неї не було примірника договору для того, щоб їй інша особа могла прочитати договір, тому з урахуванням усіх наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач помилилась щодо правової природи укладеного між нею та відповідачем правочину та його правових наслідків для неї, як сторони цього правочину, зокрема: позбавлення її права на єдине житло, яке за оспорюваним договором безоплатно перейшло у власність відповідача в якості дарунка, а тому оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним, як такий, що був вчинений позивачем під впливом помилки.
Правильним є й висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки договір дарування був складений у двох примірниках, один з яких знаходився у відповідача, а інший – в нотаріуса, про що зазначено в самому договорі дарування (п.12), а тому, звернувшись у липні 2018 року в Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», позивач дізналась про оспорюваний договір з довідки вказаного підприємства від 26.07.2018 року, в якій було зазначено, що квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем на підставі договору дарування від 11.08.2004 року. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Враховуючи те, що судді з 10 по 13 березня включно перебували у відпустці, повний текст постанови складений 16 березня 2020 року. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 03 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 16 березня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                         Копняк С.М.
       
                                                                                Ніткевич А.В.