Ухвала
02 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 523/19010/15-ц
провадження № 61-5777ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Воробйової І. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом,  
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2017 року позов   ОСОБА_1 задоволено частково.
 Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 6-474, що видане 15 грудня 2015 року Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 на 1/1 частку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6 кв.м, житловою площею                       17,8 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено порядок виконання рішення суду шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/1 частку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер 6-474, виданого 15 грудня 2015 року Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою, яке визнано недійсним, та проведено реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , в частині вимог ОСОБА_1 до                          ОСОБА_2 про встановлення фактів прийняття спадщини відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року  апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2017 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 , встановлення порядку виконання рішення суду скасовано.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 35,6 кв.м, житловою площею 17,8 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 в порядку спадкової трансмісії. В решті рішення залишено без змін.
24 березня 2020 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 , подано касаційну скаргу (надійшла 30 березня 2020 року),  в якій, заявник просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від                             25 лютого 2020 року  та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2017 року.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року  №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті                  389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якійвикладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Касаційна скарга   ОСОБА_1 , не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте                 не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.
Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без руху.
Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                               І. А. Воробйова