10.06.20
22-ц/812/959/20
Справа №468/1381/19-ц
Провадження № 22-ц/812/959/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 червня 2020 року                                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Муруговим В.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову позивач вказувала, що з 2003 по 2018 рік вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 20 вересня 2018 року.
За період шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 169 400 грн. автомобіль, марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», н.з. НОМЕР_1 , вартістю 170 000 грн. право власності на які було зареєстровано за відповідачем. 
Спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, а у квартирі вони не проживають, оскільки відповідач проживає в іншому житлі з новою сім`єю, а вона винаймає житло у м. Миколаєві.
Враховуючи вищевикладене та посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, уточнивши свої вимоги, позивач остаточно просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право власності на неї ОСОБА_2 . Визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , 
Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року позов задоволено частково.
Встановлено, що частка співвласника ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 становить 1/2 частину та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
У задоволенні решти заявлених позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 847 грн.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладеним у рішенні обставинам справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення її вимог.
Крім того зазначала, що спірний автомобіль було придбано за час шлюбу з відповідачем та був зареєстрований на її ім`я, а суд помилково не взяв до уваги, що її прізвище в шлюбі ОСОБА_3 , а після розірвання - ОСОБА_4 . Зважаючи на те, що саме ОСОБА_2 користується транспортним засобом, а у неї відсутнє житло, просила визнати за нею право власності на квартиру, а за відповідачем на автомобіль «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, тим більш, що він не заперечує проти такого поділу.
Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила про її задоволення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді, позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказувала, що за час шлюбу з відповідачем ними придбано автомобіль марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та квартиру по АДРЕСА_2 , право власності на які було зареєстроване за відповідачем, а тому вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, просила про його поділ.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо поділу нерухомого майна, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірної квартири.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу автомобіля, суд першої інстанції встановив, що відповідно до повідомлення територіального сервісного центру 4845 від 13 березня 2020 року №31/14/5-184, автомобіль марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на час розгляду справи за відповідачем не зареєстрований, а зареєстрований за ОСОБА_5 , а з долучених до позовної заяви копій свідоцтв про одруження сторін, про розірвання шлюбу та копії паспорта позивача слідує, що позивач до реєстрації шлюбу та після, а також після розірвання шлюбу мала прізвище ОСОБА_4 , а оскільки не надано доказів належності автомобіля марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на час розгляду судом справи комусь із сторін, підстави для включення його до складу майна, що підлягає поділу відсутні.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 20 червня 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_3 . Вказані обставини підтверджуються актовим записом про одруження №240 від 20 червня 2003 року, витребуваним апеляційним судом з Інгульського районного у м. Миколаєві відділі державної реєстрації актового запису та оглянутим у судовому засіданні оригіналом свідоцтва про одруження НОМЕР_2 між вказаними сторонами, виданого 20 червня 2003 року ( а.с.126). 
Відповідно до актового запису №136 від 20 вересня 2016 року зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , після чого прізвище останньої змінено на ОСОБА_4 . Підставами державної реєстрації розірвання шлюбу є заява сторін від 17 серпня 2016 року ( а.с.125). Таке підтверджується також оглянутим у судовому засіданні оригіналом свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 , виданого 20 вересня 2016 року.
За час спільного проживання сторонами з 20 червня 2003 року по 20 вересня 2016 року придбано:
-за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26 вересня 2006 року квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Відповідно до звіту незалежної оцінки оціночної (ринкової) вартості житлової квартири, складений ПП «Експертно-діловий центр Лідер» від 04 жовтня 2019 року вартість нерухомого майна - 169 400 грн.( а.с.12-12,14,15,16;33-68);
-автомобіль марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0»,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрації транспортного засобу НОМЕР_4 від 13 червня 2006 року зареєстровано за ОСОБА_2 . Вартість даного автомобіля на дату звернення - 170 000 грн. Вартість зазначеного майна відповідачем не спростована.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, ст.60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у ст.61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч.3 ст. 61 СК України кореспондується з ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Встановлюючи обсяг майна, яке підлягає поділу, необхідно керуватися роз`ясненнями, викладеними у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, згідно з якими до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із ч.ч.1,2,4,5 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими стст.69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч.7 ст.71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Позивач у цій справі звернулася до суду із позовом 25 жовтня 2019 року. На час розгляду справи у суді першої інстанції у матеріалах справи містились:
-копія свідоцтва про одруження, відповідно до якого 20 червня 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( актовий запис №240). Прізвище дружини після одруження залишилося попереднім;
-копія свідоцтва про розірвання шлюбу, відповідно до якого 20 вересня 2018 року зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,
-копія свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_2 від 13 червня 2006 року.
Судом першої інстанції, а потім і судом апеляційної інстанції, отримано відповідь від Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області, відповідно до якої автомобіль марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_5 з 13 червня 2006 року на підставі довідки-рахунку ( від 13 червня 2006 року серії НОМЕР_5 001287, виданої ТОВ «Автосвіт») .
Крім того, судом апеляційної інстанції при відкритті провадження у справі витребувано із Інгульського районного у м. Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції, актові записи про одруження №240 від 20 червня 2003 року та про розірвання шлюбу №136 від 20 вересня 2018 року. 
Відповідач у судове засідання не з`являвся. 
Надалі, звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, а потім і в судовому засіданні апеляційної інстанції, позивач надала копію та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 за ОСОБА_5 від 13 червня 2006 року, де в графі особливі відмітки зазначено придбання автомобіля на підставі рахунку ЄГП №001287 від 13 червня 2006 року, перебування у кредиті Банку «Аваль», заборона відчуження та право ОСОБА_2 на керування ТЗ. 
Крім того, до апеляційної скарги позивачем надано копії свідоцтва про укладення шлюбу сторонами, а в судовому засіданні оригінал такого свідоцтва, яке відповідає актовому запису №240 від 20 червня 2004 року, отриманому апеляційним судом від органу реєстрації актів цивільного стану.
В той же час, копія свідоцтва про розірвання шлюбу між сторонами, надана до апеляційної скарги та оригінал свідоцтва про розірвання шлюбу (відповідає наданому органом РАГС актовому запису) різняться у даті реєстрації актового запису №136 - 20 вересня 2018 року у копії та 20 вересня 2016 року в оригіналі. А відтак саме, 20 вересня 2016 року є датою розірвання шлюбу, а не 20 вересня 2018 року.
Водночас, позивач не навела виняткових обставин, які б унеможливлювали подання нею зазначених доказів до суду першої інстанції, а тому суд розцінює такі дії як недобросовісне користування позивачем наданими їй процесуальними правами.
З огляду на викладене, колегія суддів, врахувавши наведені вище положення закону, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшла висновку про те, що автомобіль марки «МITSUBISHI PAJERO 3.0», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 сторонами набуто за час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу. Частки подружжя в цьому майні є рівними - по 1/2 частці кожному.
Обґрунтованість позову визначається на момент пред`явлення позову, а тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права на 1/2 частини спірного автомобіля, оскільки на час пред`явлення позову автомобіль мав статус спільного майна сторін як колишнього подружжя.
Зважаючи на те, що право власності на автомобіль зареєстровано за позивачем. При цьому ОСОБА_1 просить визнати право власності при поділі цього майна за ОСОБА_2 , однак позивач вимог про припинення права власності на частину у цьому майні, яке є неподільним за ст. 365 ЦК України  (далі - ЦК України) не заявляла, питання про стягнення компенсації на її користь не вирішувалося. А відтак визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірного майна у спільному сумісному майні подружжя є достатнім способом захисту порушеного права.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суду надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині відмови у задоволені позову щодо поділу транспортного засобу та ухвалення нового із зазначених вище судом апеляційної інстанції підстав.
Згідно до ч. 4 ст.206ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, зважаючи на зміст вищевказаної процесуальної норми права, визнання позову відповідачем не передбачає обов`язкового порядку ухвалення рішення про задоволення позову. Це питання має вирішити суд з огляду на певні умови, в тому числі – відповідність визнання позову умовам закону.
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у прийнятті визнання позову ОСОБА_2 , а відтак твердження позивача про те, що відповідач не заперечує проти поділу спільного майна за варіантом запропонованим нею, не заслуговують на увагу. 
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Зважаючи на те, що позивач є особою з інвалідністю другої групи, а отже відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору як при зверненні до суду з цим позовом, так і за подання апеляційної скарги.
Відтак з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2125 грн. (850 грн. за суд першої інстанції та 1275 грн. за часткове задоволення апеляційної скарги) .
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року в частині відмови у задоволені позову щодо поділу транспортного засобу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Провести поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_6 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2125 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                              Ж.М. Яворська
Судді                                                                                              Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.