ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 642/3304/19
Провадження № 22-ц/818/1157/20
16 березня 2020 року         
м.Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Овсяннікової А.І.
суддів             - Коваленко І.П., Котелевець А.В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019  року у  складі судді  Бородіної О.В. по справі  № 642/3304/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
В обґрунтування позову з урахуванням уточнень зазначає, що він є студентом денної форми навчання Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова. До кінця березня 2019 року проживав у квартирі за місцем реєстрації АДРЕСА_1 , але з 01 березня 2019 року його мати ОСОБА_2 почала чинити йому перешкоди у проживанні та перестала надавати будь-яку допомогу, своєчасно сплачувати за навчання у ВНЗ.
Він перебуває на утриманні батька, але це не дозволяє йому повністю забезпечити та задовольнити потреби на повноцінне харчування, купівлю необхідного одягу та взуття, ліків у разі хвороби та на інші життєві потреби. Витрати на навчання становлять 13 450 грн. на рік. Будь-яких джерел доходу він не має та потребує матеріальної допомоги.
До університету він зарахований з серпня 2018 року, протягом усього часу навчання він неодноразово звертався до відповідачки з вимогами про надання утримання та неперешкоджання у проживанні, однак допомоги від неї отримано не було.
Просить стягнути з матері аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів щомісячно, починаючи з 01 вересня 2018 року до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років.
Відповідач ОСОБА_2 визнала позовні вимоги частково, а саме у розмірі 2 000 грн. Заперечувала щодо не надання матеріальної допомоги сину.
Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019  року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на період його навчання в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 травня 2019 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Рішення мотивовано тим, що обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, а тому виходячи з засад розумності та справедливості, до стягнення підлягають аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову. Щодо стягнення аліментів з 01 вересня 2018 року, то позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що він вживав заходів щодо одержання аліментів, а відповідач ухилявся від їх сплати.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2019  року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 420 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови в позові про стягнення аліментів за минулий час скасувати та ухвалити нове, яким стягнути аліменти з 01 вересня 2018 року.
Зазначає, що він неодноразово звертався до поліції щодо захисту своїх прав та усунення перешкод у проживанні в квартирі, про що суду надано відповідні докази.
Відповідач, очікуючи подання позову про стягнення аліментів після звернення до поліції у березні 2019 року, незважаючи на наявність у неї обов`язку сплачувати аліменти на його утримання, відчужила квартиру сторонній особі з метою зменшення і приховання розміру свого майнового стану, з метою заниження розміру аліментів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.
В позовній заяві ОСОБА_1 самостійно вказує, що утримання з боку матері припинилось з 01 березня 2019 року, що встановлено судовим рішенням.
Звернення до правоохоронних органів з приводу відновлення своїх прав щодо місця реєстрації не може вважатися належним доказом вжиття заходів щодо отримання аліментів. Спір щодо права розпорядження її квартирою не є предметом розгляду в даній справі та не є доказом ухилення від сплати аліментів.
Позивач замовчує, що вона щомісячно намагалась сплачувати йому аліменти засобами поштового зв`язку у липні - жовтні 2019 року, але він отримав виключно перший платіж, а від отримання наступних платежів категорично відмовився без жодних пояснень.
Вона сплатила 14 120 грн. за навчання позивача в університеті два семестри з трьох; профінансувала за терміновим тарифом виготовлення закордонного паспорту (810 грн.); придбавала необхідні речі та взуття (не менше 4 000 грн.); нею ініційовано і взято зобов`язання профінансувати досить коштовні поїздки, а саме на міжнародну європейську наукову конференцію (не менш 15 000 грн.) та спільну місячну літню оздоровчо-туристичну до Ізраїлю (аванс склав 43 000 грн.).
Позивач також не вказує на причини, що перешкоджали його зверненню до суду з заявою про стягнення аліментів на своє утримання раніше.
Колегія суддів, вислухав суддю – доповідача, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 є студентом денної формі навчання у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекетова, факультет економіки і підприємництва. Зарахований до університету 01 вересня 2018 року. Термін закінчення навчання — 30 червня 2021 року.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів за минулий час, а саме з 01 вересня 2018 року суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається.
Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання, тобто, пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. 
Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. 
Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає щодо ухилення відповідачки від сплати аліментів, позбавлення його можливості проживання за місцем реєстрації.
Між тим, доказів щодо вчинення таких дій відповідачкою з вересня 2018 року у відповідності до ст. 81 ЦПК України позивачем не надано.
Відповіді з Холодногірського ВП ГУ НП в Харківської області , на які посилається позивач в обґрунтування позову, не свідчать про ухилення ОСОБА_2 від батьківських обов`язків щодо утримання дитини.
Сам факт звернення до правоохоронних органів не є беззаперечною підставою вважати, що було здійснено порушення прав позивача щодо отримання коштів на своє утримання.
Відповідач категорично заперечує щодо ненадання допомоги сину. Зазначає, що вона брала участь у житті сина, надавала допомогу.
Сам позивач у первісному позові зазначав , що саме з 01 березня 2019 року відповідач перестала надавати йому допомогу.
Відповідач свої місця роботи не приховувала, нею надані відповідні довідки з місця роботи; місце її проживання також відомо.
Що заважало позивачу раніше звернутися з позовом про стягнення аліментів – позивачем не обґрунтовано. 
Посилання позивача щодо проведення відчуження квартири відповідачкою не свідчить про умисне ухилення від несення витрат на утримання сина, а є реалізацією правомочностей власника щодо розпорядженням своїм майном.
Доказів щодо наявності підстав вважати, що мало місце ухилення з боку відповідачки щодо обов`язку з утримання сина та сплати аліментів – не має.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Підстав для скасування рішення суду не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням матеріального та процесуального права. 
В іншій частині судове рішення не оскаржується та судом не переглядається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019  року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 березня 2020 року.
Головуючий –                                                                А.І. Овсяннікова
Судді:                                                                             І.П. Коваленко
                                                                                       А.В. Котелевець